РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2021Справа № 910/4377/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Гаражно-будівельного кооперативу "Полісся" (04213, м. Київ, вул. Північна, 3)

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 6),

Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" (04073, м. Київ, вул. Вербова, 17)

про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії

за участю представників

від позивача: Іорданов К.І.

від відповідача-1: Ковтунець Ю.С.

від відповідача-2: Краснов І.В.

У судовому засіданні 23.06.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Гаражно-будівельний кооператив "Полісся" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" всупереч рішенню Київської міської ради №184/6840 від 05.03.2019, без проведення аукціону, було обрано суб`єкта господарювання та укладено з ним договір щодо облаштування паркувального майданчику по вул. Північна, 3 у м. Києві, який порушує права позивача та підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач заявляє позовну вимогу щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" звільнити земельну ділянку по вул. Північна, 3 в Оболонському районі м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2020 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Гаражно-будівельного кооперативу "Полісся" було залишено без руху.

26.03.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 22.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 суд відкрив провадження у справі №910/4377/21, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 28.04.2021.

19.04.2021 відповідач-2 через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, зазначивши при цьому, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин що останній є користувачем спірної земельної ділянки. Під час з`ясування правомірності користування позивачем земельною ділянкою по вул. Північна, 3 у м. Києві, просить суд звернути увагу на обставини встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 910/2482/18, яким фактично встановлено, що Гаражно-будівельний кооператив "Полісся" самовільно зайняв земельну ділянку. Також відповідач-2 зазначає, що не заслуговують на увагу твердження позивача, що у відповідності до рішення Київської міської ради від 05.03.2019 № 184/6840, відповідачу-1 доручено здійснювати продаж прав на розміщення та/або обслуговування пакувальних майданчиків у м. Києві виключно у системі електронних продажів Prozorro.Продажі, оскільки Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 визнано протиправним зазначене вище рішення. Також вівдповідач-2 зазначає, що позивачем не доведено порушення прав останнього, що є підставою для відмови в позові з посиланням на практику Верховного суду.

26.04.2021 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано клопотання про долучення доказів, а саме завірену копію договору від 24.02.2021 № ДНП-2021-02/26, укладеного між відповідачами.

У судовому засіданні 28.04.2021 судом задоволено усні клопотання представників позивача та відповідача-1 та відкладено підготовче засідання на 19.05.2021.

29.04.2021 відповідачачем-1 подано через загальний відділ діловодства суду відзив на позовну заяву, в якому проти вимог заперечував з таких підстав. Так, за доводами відповідача-1, рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві» КП «Київтранспарксервіс» визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві. Відповідно до п. 17.3.2 Правил благоустрою міста Києва, особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок. На таких земельних ділянках оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць, що полягає у запровадженні інноваційних технологій (сучасних систем паркування), нанесенні дорожньої розмітки, встановленні відповідних дорожніх знаків, огорожі та інших елементів благоустрою, у порядку визначеному цими Правилами.

Згідно з п. 24 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 № 1342, оператор зобов`язаний використовувати майданчик для паркування за призначенням. Отже, землі, визначені як місця для паркування, наділені особливою специфікою їх правового режиму, що, зокрема, виражається у відсутності необхідності у розробленні проектів їх відведення. Така спрощена процедура їх використання пов`язана з тими обставинами, що надання водієві місця для паркування автомобіля не є користуванням земельною ділянкою в розумінні норм Земельного кодексу України, а фактично є наданням послуг з паркування автомобіля. Таким чином, на земельних ділянках, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця для надання оператором платних послуг паркування транспортних засобів, оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць.

А відповідно до п. 17.3.1. Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 р. №1051/1051 організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Також відповідач-1 зазначає, що посилання позивача на те, що Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» зобов`язане здійснювати передачу в експлуатацію, утримання та облаштування пакувального майданчика виключно через систему електронних продажів Prozorro.Продажі, у відповідності до рішення Київської міської ради від 05.03.2019 року № 184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору у місті Києві» є безпідставним та необґрунтованим, оскільки зазначене рішення скасовано рішенням суду у справі № 640/13838/19, яке набрало законної сили.

Крім іншого, відповідач зазначає, що позивачем не надано належних доказів, що Гаражно-будівельний кооператив "Полісся" є користувачем спірної земельної ділянки, а Рішення Виконавчого комітету Міської районної ради від 13.08.1984 року № 440, що є додатком до позовної заяви, не містить ніякої інформації, що мала б значення для розгляду справи № 910/4377/21 по суті, оскільки даним рішенням передавалася тимчасова кооперативна стоянка Автокооперативу «Богатирський», а не ГБК «Полісся», також у рішенні не зазначена адреса автостоянки, що передавалася, разом з тим нормами чинного законодавства України визначена чітка процедура отримання земельних ділянок державної чи комунальної власності у користування.

Також відповідач звертає увагу на ту обставину, що позивач стверджує, що користується земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонськнй район, вул. Північна, 3, а просить суд розірвати Договір №ДНП-2021/02/26, за умовами якого відповідачем-1 передано відповідачу-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 (біля ГБК «Полісся»).

Відповідач-1 повідомляє суд, що адреса м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 та м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 (біля ГБК «Полісся») є різним адресами і знаходяться відокремлено одна від одної (в підтвердження чого долучено схему Організації дорожнього руху по адресі м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 та схему Організації дорожнього руху по адресі м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 (біля ГБК «Полісся»).

Відповідач-1 також зазначає, що позивач просить суд розірвати Договір № ДНП-2021- 02/26 від 24.02.2021, що укладений між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Паркувальні системи», стороною якого він не є, як і не доведено належним чином порушення права останнього.

18.05.2021 позивач через загальний відділ діловодства суду подав відповідь на відзиви відповідачів, де зазначив, що відповідачами не спростовано приписи ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", зокрема принципу прозорості, змагальності та економічної конкуренції, а відтак укладення спірного договору від 24.02.2021 № ДНП-2021-02/26 без проведення аукціону є порушенням норм чинного законодавства. Щодо порушеного права позивача, останній зазначає, що оскільки відповідачем-1 в порушення норм чинного законодавства укладено спірний договір з відповідачем-2, то відповідно позивач був позбавлений можливості взяти участь в аукціоні щодо продажу прав на експлуатацію паркувального майданчика.

За клопотаннями представників сторін у судовому засіданні 19.05.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 09.06.2021.

У судовому засіданні 09.06.2021 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 23.06.2021.

У судовому засіданні 23.06.2021 суд заслухав представника позивача, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів проти вимог заперечували та просили суд відмовити у позові повністю, з підстав наведених у відзивах.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.02.2021 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - сторона-1, відповідч-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" (далі - сторона-2, відповідач-2) укладено договір №ДНП-2021-02/26 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі - договір), відповідно до умов якого сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Оболонський р-н, вул. Північна, 3 (біля ГБК "Полісся"), в межах III територіальної зони паркування в м. Києва, що включає 49 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 6 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

У відповідності до пп.2.2.3., 2.2.8 п.2.2. договору Сторона-2 здійснює облаштування, утримання та експлуатацію майданчика для паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правил паркування у відповідності до умов цього Договору, схеми організації дорожнього руху, виключно за цільовим призначенням; не має права передавати майданчик для паркування в експлуатації третім особам.

Згідно із п.3.1. договору майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію Стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

01.03.2021 між відповідачами підписаний акт приймання-передачі паркувального майданчика, відповідно до якого сторони цим актом підтверджують, що сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 55 машиномісць за адресою: м. Київ, Оболонський р-н, вул. Північна, 3 (біля ГБК "Полісся"), в межах III територіальної зони паркування в м. Києва.

Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з дати його підписання сторонами. Строк дії договору становить 1095 календарних днів від дати підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для пакування.(п. 7.1,7.2. договору).

Позивач вважає указаний договір таким, що укладений із порушенням вимог чинного законодавства та за відсутності законних підстав на його укладення, порушує права останнього а тому просить суд визнати недійсним.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість, суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Водночас, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.10 постанови № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи з наведеного, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнання недійсним укладеного відповідачами договору№ДНП-2021-02/26 від 24.02.20021 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, не будучи стороною за цим договором, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси), а суд, у свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, заперечення відповідачів, якими вони, в свою чергу, обґрунтовують свою правову позицію, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Згідно зі ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 79 ГПК України).

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що є користувачем земельної ділянки за адресою вул. Північна, 3 в Оболонському районі міста Києва, в підтвердження чого долучив до матеріалів позовної заяви рішення Виконавчого комітету Міської районної ради від 13.08.1984 року № 440.

Однак, суд зазначає, що вказане рішення взагалі не містить ніякої інформації, яка б підтверджувала факт передачі у користування позивачу земельної ділянки по вул. Північна, 3 в Оболонському районі міста Києва. Так, зі змісту вказаного рішення вбачається про доручення автокооперативу «Богатирський» влаштувати для автотранспортних засобів тимчасову кооперативну ділянку, площею 2,4 га в ІІ-му мікрорайоні масиву "Оболонь" вздовж Великої окружної дороги з установленням металевої огорожі та тимчасової споруди для організації охорони. Отже, долучене до позовної заяви рішення Виконавчого комітету Міської районної ради від 13.08.1984 року № 440 жодним чином не підтверджує наявність права позивача користування земельною ділянкою за адресою вул. Північна, 3 в Оболонському районі міста Києва.

Також суд звертає увагу, що згідно з положеннями статті 55 Закону України "Про землеустрій" установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3.12 вказаної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Будь-яких доказів того, що переданий відповідачу-2 для організації місць паркування паркувальний майданчик знаходиться у межах земельної ділянки користувачем якої є позивач із закріпленням його (майданчика) меж межовими знаками, матеріали справи не містять.

Крім іншого, суд вважає за необхідне заначити, що відповідачем-2 повідомлено суд про наявність рішення у справі № 910/2482/18 за позовом Київської міської ради до Гаражно-будівельного кооперативу "Полісся" про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яким позовні вимоги Київської міської ради задоволено та вирішено зобов`язати Гаражно-будівельний кооператив "Полісся" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 1,60 га на вул. Північна, 3 в Оболонському районі міста Києва та повернути її Київській міській раді привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд.

Вказане рішення залишено в силі постановою Північного апеляційного суду від 25.09.2018 та в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилань позивача на недотримання відповідачем-1 приписів рішення Київської міської ради від 05.03.2019 №184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору в місті Києві» та Правила благоустрою у м. Києві, зокрема не дотримано обов`язку здійснювати передачу в експлуатацію, утримання та облаштування пакувального майданчика виключно через систему електронних продажів Ргогогго.Продажі, що в результаті призвело до позбавлення можливості позивача взяти участь в аукціоні щодо продажу прав на експлуатацію паркувального майданчика, суд зазначає таке.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 р. № 930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві» КП «Київтранспарксервіс» визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві.

Так, з метою упорядкування паркування транспортних засобів на вулицях, майданах та міжквартальних територіях міста, підвищення культури паркування, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету м. Києва, Київською міською радою було прийняте рішення від 25.12.2008 № 1051/1051 «Про Правила благоустрою у м. Києві» (далі - Правила благоустрою міста Києва), яким визначено єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва.

Згідно з указаними Правилами паркуванням транспортних засобів визнається тимчасова стоянка транспортних засобів у відведених або спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місць для паркування необхідним обладнанням.

Також Правилами визначено, що відведені місця - це місця платного паркування, які знаходяться на земельних ділянках, розташованих поза межами червоних ліній або на земельних ділянках, відносно яких не визначено балансоутримувача, повинні бути огороджені, обладнані дорожніми знаками, мати освітлення та приміщення для охорони, можуть мати дорожню розмітку (в залежності від погодних умов, пори року) та можуть бути оснащенні пристроями для контролю часу паркування.

Спеціально обладнані місця - це місця для паркування транспортних засобів, розміщені на проїжджій частині доріг чи за її межами, визначені відповідними дорожніми знаками, можуть мати дорожню розмітку, можуть бути оснащені спеціальними пристроями для контролю часу і способу паркування, сплати збору і послуг паркування, необхідним технічним обладнанням для запобігання викраденню транспортних засобів (огорожею, в`їзними та виїзними бар`єрами, шлагбаумами, приміщеннями для охоронців тощо).

Згідно з п. 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Пунктом 17.3.2 Правил благоустрою у м. Києві встановлені особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, які полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно яких у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок.

Згідно, п. 24 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 № 1342, оператор зобов`язаний використовувати майданчик для паркування за призначенням.

Отже, землі, визначені як місця для паркування, наділені особливою специфікою їх правового режиму, що, зокрема, виражається у відсутності необхідності у розробленні проектів їх відведення. Така спрощена процедура їх використання пов`язана з тими обставинами, що надання водієві місця для паркування автомобіля не є користуванням земельною ділянкою в розумінні норм Земельного кодексу України, а фактично є наданням послуг (ст. 901 Цивільного кодексу України) з паркування автомобіля.

Таким чином, на земельних ділянках, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця для надання оператором платних послуг паркування транспортних засобів, оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць.

Так, таблицею №1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 р. №242/5629, яким визначено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за КП «Київтранспарксервіс», передбачено, що за Підприємством закріплено паркувальний майданчик за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Північна, 3 (біля ГБК «Полісся») в межах III територіальної зони пар кування м. Києва (кількість місць для паркування - 55).

Стосовно обов`язку Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» здійснювати передачу в експлуатацію, утримання та облаштування пакувального майданчика виключно через систему електронних продажів Ргогогго.Продажі у відповідності до рішення Київської міської ради від 05.03.2019 року № 184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору у місті Києві», слід зазначити наступне.

Київською міською радою 05.03.2019 прийнято рішення №184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору в місті Києві», відповідно до якого, після 3 (трьох) місяців з дня прийняття цього рішення підприємство зобов`язане розпочати продаж прав на розміщення та/або облаштування паркувальних майданчиків у місті Києві, що відносяться до сфери управління Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», відповідно до рішень Київської міської ради, виключно у системі електронних продажів ProZorro.Продажі.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2021 у справі № 640/13838/19 Рішення Київської міської ради від 05.03.2019 р. №184/6840 «Про вдосконалення організації паркувального простору в місті Києві» було визнано протиправним та нечинним. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 р. у справі № 640/13838/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позовом ТОВ «Інвест- Пропергі» задоволено. При цьому, Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 05.03.2019 у справі № 640/13838/19 визнав протиправним та нечинним Рішення № 184/6840 та зазначив, що «враховуючи, що колегією суддів встановлено прийняття Відповідачем регуляторного акту (оскаржуваного рішення у відповідній частині) з порушенням процедури прийняття такого, встановленої Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», такий регуляторний акт підлягає визнанню протиправним та нечинним у цілому».

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 640/13838/19 вирішено касаційні скарги Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Київської міської ради залишити без задоволення. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі №640/13838/19 залишити без змін.

Отже, посилання позивача на те, що Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» зобов`язане здійснювати передачу в експлуатацію, утримання та облаштування пакувального майданчика виключно через систему електронних продажів Prozorro.Продажі, у відповідності до рішення Київської міської ради від 05.03.2019 року № 184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору у місті Києві» є безпідставним та необґрунтованим, оскільки зазначене рішення скасовано.

Так, під час розгляду справи суд також встановив, що у матеріалах позову відсутні належні обґрунтування та відповідні докази того, у чому виявилось порушення законних прав та інтересів позивача, які обставини про це свідчать та до яких наслідків призвели такі порушення.

Зазначене вказує на те, що позивачем не виконано одну з необхідних умов застосування судом певного способу захисту, якою є доведення належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) його права (інтересу) з боку відповідачів. Тобто на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами та довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до ст. 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та вірогідними доказами того факту, що діяльністю відповідачів за спірним договором порушені його законні права та інтереси.

Встановлення судом при розгляді справи по суті відсутності порушеного права (законного інтересу) позивача чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, враховуючи недоведеність позивачем тих обставин, з якими він пов`язує порушення його прав та інтересів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Гаражно-будівельного кооперативу "Полісся" про визнання недійсним договору №ДНП-2021-02/26 від 24.02.2021 слід відмовити.

З наведених вище обставин також не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" звільнити земельну ділянку по вул. Північна, 3 в Оболонському районі м. Києва, оскільки позивачем не доведено факту перебування у користуванні та/або у власноті вказаної земельної діялнки у останнього, та, відповідно, порушення його прав.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.06.2021.

Суддя Л. Г. Пукшин