ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 Справа № 917/74/21

м. Полтава

Суддя Паламарчук В.В., при секретарі судового засідання Рожко О.П., розглянувши матеріали

позовної заяви Релігійної організації Релігійної громади Іллінської Української Православної Церкви, 37320, Полтавська область, Гадяцький район, с. Великі Будища

до Великобудищанської сільської ради Гадяцького району, с. Великі Будища, Гадяцький район, Полтавська область, 37320

про визнання права власності за набувальною давністю

Представники сторін: відсутні

ВСТАНОВИВ:

21.01.2021 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Релігійної організації Релігійної громади Іллінської Української Православної Церкви до Великобудищанської сільської ради Гадяцького району про визнання права власності за набувальною давністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2021 р. справу №917/74/21 передано на розгляд судді Паламарчука В.В.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.01.2021 року позовну заяву Релігійної організації Релігійна громада Іллінської Української Православної Церкви про визнання права власності за набувальною давністю залишено без руху та надано позивачу строк 3 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

За ухвалою суду від 17.02.2021р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, встановлено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

Копія ухвали суду від 17.02.2021р., отримана відповідачем 24.02.2021 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового повідомлення.

Від відповідача станом на 16.03.2021 р., відзив на позовну заяву не надійшов.

За ухвалою суду від 16.03.2021 р. суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 06.04.2021 р.

06.05.2021 р. від позивача надійшли пояснення по справі.

09.06.2021 р. відповідач надав клопотання про проведення засідання без участі його представника.

Суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У встановлені судом строки додаткових письмових доказів, клопотань, заяв та пояснень по суті спору від сторін до суду не надійшло.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висловленій у рішенні "Каракуця проти України", заявник повинен виявляти належну зацікавленість у розгляді справи.

За висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

У судовому засіданні 15.06.2021р. суд дослідив докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Відповідно до розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації за № 85 від 01 березня 1994 року «Про передачу приміщення № 3 Великобудищанської середньої школи Іллінській релігійній громаді» було передано релігійній громаді Іллінської православної церкви безкоштовно приміщення № 3 Великобудищанської середньої школи, рік будівництва 1895, балансовою вартістю 284 704 крб, яке не використовується (а.с. -7).

Відповідно до рішення Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 29 червня 2004 року, на підставі п. 30 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» було передано з власності Великобудищанської сільської ради у власність релігійної громади Свято-Іллінської церкви приміщення майстерні Великобудищанської спеціалізованої школи І-ІІІступенів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. -8).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 27 липня 2004 року за № 61 було надано дозвіл на будівництво церкви 20,0* 15,0 м.

Відповідно до рішення Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 07 серпня 2020 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0147 площею 0,17 га в постійне користування Релігійній громаді Іллінської Православної Церкви для будівництва та обслуговування громадських та релігійних організацій, яка розташована в АДРЕСА_1 . Цим же рішенням було надано Релігійній громаді Іллінської Православної Церкви у постійне користування земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0147 площею 0,17 га, для будівництва та обслуговування громадських та релігійних організацій, яка розташована в АДРЕСА_1 .(а.с. -9)

Право постійного користування зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 37845314 від 17.08.2020 року. (а.с. -10)

Як зазначає позивач, з 1994 року і по даний час Релігійна громада Іллінської Православної Церкви знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; вказане приміщення було передано релігійній громаді, на вказане приміщення були відсутні будь-які документи.

За даними позивача, за час володіння приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , релігійною організацією за власні кошти здійснено ремонтні роботи для утримання приміщення в належному технічному стані, зокрема: замінено покрівлю будинку, вікна, вхідні двері, проводяться поточні ремонтні роботи, побудовано надвірні підсобні приміщення, огорожу та інше.

Позивач стверджує, що Релігійна громада Іллінської Православної Церкви понад 20 років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном.

Позивач виготовив технічний паспорт на громадський будинок (храм), відповідно до якого приміщення реконструйовано як храм, а саме: наявні приміщення для служби, алтарь.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження від 23 жовтня 2020 року було встановлено готовність до експлуатації громадського будинку ( АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором Лисоконь Вадимом Анатолійовичем 10 грудня 2020 року було відмовлено в державній реєстрації права власності на громадський будинок (храм), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При винесенні рішення, суд виходив з наступного:

Статтею 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у частині 2 статті 15 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Умови набуття права власності за набувальною давністю встановлені ст. 344 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Згідно з п. п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом.

Відповідно до частини 7 статті 319 Цивільного кодексу України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Крім того, суд враховує, що у Постанові від 14 травня 2019 року N 910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Таким чином, існує сукупність обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, на підставі яких підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну будівлю за набувальною давністю, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Судом встановлено, що письмовими матеріалами справи підтверджується факт відкритого, безперервного та тривалого володіння спірним нерухомим майном (більше ніж десять років), однак не громадським будинок (храм), а будівлею, яка передавалася позивачу у власність згідно Розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації №85 від 01.03.1994 р. та рішення Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 29.06.2004 р. Тому суд позовні вимоги задовольняє частково.

Керуючись ст.ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати за Релігійною організацією Релігійної громади Іллінської Української Православної Церкви (37320, Полтавська область, Гадяцький район, с. Великі Будища, ідентифікаційний код юридичної особи 33976853) право власності за набувальною давністю на приміщення, загальною площею 173,8 кв.м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити в задоволенні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256,257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 25.06.2021р.

Суддя В.В. Паламарчук