ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.06.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1041/20

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., секретар судового засідання Попович Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Івано-Франківська міська рада, вул.Грушевського, буд.21, м.Івано-Франківськ, 76004

до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Франківське» м. Івано-Франківськ, , вул. Чорновола ,157, 76005

про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в 276 527,62 грн.

за участю:

Від відповідача: Волосянко Р.О., ордер ІФ №099877 від 21.01.21, адвокат

Від позивача: Мигович І.В., виписка

в с т а н о в и в

Івано-Франківська міська рада ( далі по тексту - позивач) звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ТОВ " Франківське " - 276527,62грн. за використання земельної ділянки площею 0,4364га, за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Чорновола, 157 без оформлення договору оренди за період з 12.03.2017 по 23.04.2019 на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 24.11.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи суд постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, зобов`язав відділ у м. Івано-Франківську Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (вул. Сахарова, 34, м. Івано-Франківськ, 76014, ) надати суду витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки розташованої по вул. Чорновола, 157 у м. Івано-Франківську, площею 0.4364 га., (з кадастровим номером :20:007:0110), за 2017, 2018 роки.

Позивач 03.12.2020 адресував суду клопотання про долучення до матеріалів справи витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки розташованої по вул. Чорновола, 157 у м. Івано-Франківську, площею 0.4364 га., (з кадастровим номером :20:007:0110), за 2017, 2018 роки (вх.16966/20 від 03.12.2020).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд по суті на 26.01.2021 року. Судове засідання 26.01.2021 не відбулось. Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.21 розгляд справи по суті призначено на 03.03.2021.

У зв"язку з запровадженням в Івано-Франківській області з 26.02.2021 червоного рівня епідемічної небезпеки в Івано-Франківській області відповідно до постанови Кабінету міністрів України № 104 від 17.02.2021 та збільшенням захворюваності серед працівників суду, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, збереження життя та здоров"я відвідувачів, працівників суду головою Господарського суду Івано-Франківської області видано розпорядження №5/г від 02.03.2021 судове засідання 03.03.2021 не відбулось.

03.03.2021 від відповідача надійшло клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.21 розгляд справи по суті призначено на 13.04.2021. Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 13.04.2021 суд відклав розгляд по суті на 30.04.2021

Позивач адресував суду письмові пояснення ( вх.8008/21 ві 31.05.2021)

У судовому засіданні представникам сторін оголошено перерву до 01.06.2021

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 01.06.2021 суд відклав розгляд по суті 22.06.2021.

У судовому засіданні 22.06.2021 представник відповідача позов визнав частково, надав суду клопотання про застосування позовної давності ( вх.9503/21 від 22.06.2021).

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Обґрунтовує їх тим, що відповідач - ТОВ " Франківське " було власником складського приміщення та фактичним користувачем без правовстановлюючих документів земельної ділянки площею 0,43641га з кадастровим номером :20:007:0165 по вул. вул.Чорновола, 157 в м. Івано-Франківськ. Вважає, що відповідач без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки - територіальної громади м.Івано-Франківська зберіг у себе кошти у вигляді орендної плати за період з 12.03.2017 по 23.04.2019 в розмірі 276527,65грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку. Позовні вимоги мотивує приписами статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, статтею 206 Земельного кодексу України.

Відповідач, відзив на позов суду не адресував. Представник відповідача у судовому засіданні заперечує щодо нарахування заборгованості у урахуванням річної ставки орендної плати у розмірі 3%.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи вказують на те, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Положення про Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської радні затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради 14.12.2018 р. № 375-22, «Положення про здійснення самоврядного контролю за використанням га охороною земель в м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням сесії Івано-Франківської міської рада віл 28.08.2014р. № 1508-47 із змінами від 07.06.2019 р. №1508-47. 24.12.2019 року проведено обстеження земельної ділянки, за адресою вул. Максимовича, 13 у м.Івано-Франківськ па предмет дотримання вимог земельного законодавства наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянки (кадастровий номер :20:007:0110).

Рекомендованим листом відповідачу надсилалось повідомлення № 332/34.3-02/18 від 16.05.2019 року про проведення обстеження земельної ділянки у період з 26.05.2019 по 06.06.2019року.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки № 238 від 27.05.2020 р.

При підготовці документів до обстеження, збору необхідної інформації та проведення обстеження земельної ділянки, встановлено наступне: земельна ділянка використовувалась для обслуговування складу ТОВ «Франківське».

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СТ «Прикарпаткоопінвест» та ТОВ «Франківське» не перебувають в процесі припинення.

Обстежувана земельна ділянка прямокутної форми, не огороджена, розташована в південній частині міста, та межує з землями підприємства споживчої кооперації «Універсальна торгова база «Івано-Франківської облспоживспілки» (кадастровий номер :20:007:0165). Площа земельної ділянки складає 0.4364 га. Заїзд на ділянку здійснюється з вул. Чорновола.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29.08.2006 р. (VIII сесія) п`ятого демократичного скликання вилучено, за згодою, частину земельної ділянки площею 0.4364 га у СП «Івано-Франківська універсальна торгова база» облспоживспілки. Підстава для вилучення земельної ділянки став продаж нежитлових приміщень закритому акціонерному товариству «Зірниця». Цим же рішенням міської ради було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано в оренду ЗАТ «Зірниця» вищезазначену земельну ділянку. 01.11.2006 р був укладений договір оренди землі, який був продовжений 05.03.2012 р. Термін дії його закінчився 05.03.2015 р. і не продовжувався. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:8021, виданий 28.09.2015 р. власником складу на обстежуваній земельній ділянці стало ТОВ «Франківське». Право користування землею ТОВ «Франківське» не оформляло.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( номер довідки 166748457 від 16.05.2019р.) на час обстеження власником складу загальною площею 3915 кв.м. та рампи загальною площею 405.5 кв.м. є СТ «Прикарпаткоопінвест». Реєстраційний номер майна 01. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію -24.04.2019 р. (відповідно право власності на нерухоме майно ТОВ «Франківське» припинено 24.04.2019р.). Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер: 1469, виданий 24.04.2019 р., видавник: Сопків З.І., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу.

Відповідно до даних отриманих з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (лист 1509/9/09-19-55-12-19 від 22.05.2019р.) ТОВ «Франківське» з дня набутгя права власності на нерухоме майно (28.09.2015р.) і до дня продажу нерухомого майна (24.04.2019р.) не декларує та не сплачує кошти за користування земельною ділянкою.

Відповідачу надсилалось клопотання від 31.05.2019 року № 369/34.3-02/18в з вимогою укласти договір оренди земельної ділянки, сплативши кошти за користування земельною ділянкою за минулий період.

Відповідачу надсилалась претензія від 02.06.2020 року № 502/01 -18/19в з пропозицією добровільно сплатити суму безпідставно збережених коштів. До даної претензії було додано Акт обстеження земельної ділянки № 238 від 27.05.2019 року та розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної форми власності на території м. Івано-Франківська.

Згідно розрахунків, розмір орендної плати нарахованої за користування земельною ділянкою в період з 12.03.2017 року і по 23.04.2019року за площу, 0.4364 га становить 276 527,65 грн.

Розрахунок суми безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою проведено позивачем на підставі витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, розташованої, за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, площею 0,4364 га з кадастровим номером :20:007:0110.

Предметом судового розгляду є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати в розмірі 276 527, 62 грн.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Приписами частин 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Документальними доказами, що містяться в матеріалах справи перед судом доведено, що відповідач - ТОВ "Франківське" був до 24.04.2019 власником нерухомого нежитлового приміщення (склад) по вул. Чорновола, 157 в м. Івано-Франківськ.

При цьому, в матеріалах справи відсутній укладений в період з 12.03.2017 по 23.04.2019 договір оренди земельної ділянки між Івано-Франківською міською радою та ТОВ " Франківське ", як і відсутні докази проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а отже, за переконанням суду, відповідач користувався цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна врегулювано главою 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1,2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Таким чином до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), від 03.06.2019 у справі №712/3273/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07.12.2016 у справі №922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12.04.2017 у справах №922/207/15 (провадження №3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження №3-1347гс16), від 29.01.2020 у справі №638/13423/18, від 11.11.2019 у справі №925/626/18, від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Частиною 1 статті 21 Закону України "Про плату за землю" встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З аналізу вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач згідно інформації Івано-Франківського управління ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 06.11.2019 № 871/9/09-19-55-04-20 за користування земельною ділянкою площею 0,4364 га на вул. відповідач земельний податок не декларував та не сплачував.

Частиною 6 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Згідно з частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка по вул. Чорновола 157 в м. Івано-Франківськ, за користування якою позивач просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати, як в період зазначений у позові, так і на сьогоднішній день є сформованим об`єктом цивільних прав. Зокрема земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :20:007:0110; визначено її площу - 0.4364 га..

Поряд з цим основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України "Про оренду земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.

Крім того приписи статті 288 Податкового кодексу України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Матеріали справи містять витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею площею 0.4364 га., кадастровий номер :20:007:0110 за 2017, 2018, 2019рік.

З урахуванням вище наведеного в наявності порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати.

При цьому розрахунок позивача за період з 12.03.2017 по 23.04.2019 на суму 276527,65грн. визнається судом арифметично правильним.

Разом з тим, відповідач просить суд застосувати при вирішенні спору загальну позовну давність обумовлену статтею 257 Цивільного кодексу України та у зв"язку з цим частково відмовити в позові.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах, обумовлених статтею 3 Господарського кодексу України.

Приписами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Так згідно з частиною 1 цієї правової норми перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З аналізу наведеної норми права вбачається, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Отже виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає можливість застосування судом правового інституту позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з розрахунку, позивачем заявлено до стягнення суму безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати в сумі 276527,62грн. за період з 12.03.2017 по 23.04.2019, в той час як позов пред`явлено 23.11.2020, тобто поза межами трирічного строку позовної давності не додаючи при цьому доказів переривання такого строку. І як наслідок суд приходить до висновку про правомірність нарахування відповідачу безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за період з 23.11.2017 (в межах строку позовної давності) до 23.04.2019 (кінцевий строк визначений позивачем у розрахунку) в сумі 184591,01грн.. В частині стягнення 91936,61грн. слід відмовити.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтею 1291 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, статтями 1212 Цивільного кодексу України, статтями 79, 79-1, 93, 96, 120, 125, 141, 206 Земельного кодексу України, статтями 20, 23 Закону України "Про оцінку земель" статтями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Івано-Франківської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Франківське"про стягнення 276527,62грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Франківське» м. Івано-Франківськ, , вул. Чорновола ,157, 76005 (ідентифікаційний код 40029381) на користь Івано-Франківської міської ради, вул. Грушевського, буд.21, м. Івано-Франківськ, 76004; (ідентифікаційний код 33644700) - 184591,01 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, 2768,87грн.. судового збору.

В частині стягнення 91936,61грн. - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 29.06.2021

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.