ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 924/856/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.,

та представників:

позивача: Керницька О.В. (присутня в режимі відеоконференції),

відповідача: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Хмельницької міської ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.03.2021

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.11.2020

у справі № 924/856/20

за позовом Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія"

до Хмельницької міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" звернулося з позовом до Господарського суду Хмельницької області, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Хмельницької міської ради від 17.06.2020 №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі".

Під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суди попередніх інстанцій встановили, що 21.06.1996 Державному видавництву "Поділля" видано державні акти на право постійного користування на земельні ділянки площею 0,05 га, площею 0,53 га та площею 3,96 га.

Згідно з Наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України від 30.11.2001 № 303 ДП "Видавництво "Поділля" перетворено у ВАТ "Видавництво "Поділля", за Актом передачі нерухомого майна від 30.11.2001 Державний комітет інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України передав, а ВАТ "Видавництво "Поділля" прийняв у власність нерухоме майно згідно з переліком.

Рішенням Хмельницької міської ради від 17.06.2020 № 85 вирішено припинити право постійного користування державному підприємству "Поділля" земельними ділянками площею 0,2653 га по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по просп. Миру, 59, площею 0,05 га по просп. Миру, 51/2 у м. Хмельницькому у зв`язку з систематичною несплатою AT "Видавництво "Поділля" земельного податку.

В рішенні вказано, що відповідно до листа Державної податкової служби у Хмельницькій області від 13.04.2020 №13210/10/22-01-58-07-19 податковий борг по земельному податку AT "Видавництво "Поділля" складає 1 325,6 тис. грн. Також в даному листі зазначено, що AT "Видавництво "Поділля" систематично не сплачує податок за землю, податковий борг заявляється в судовому порядку та стягується примусово з 2008 року. Зазначені факти свідчать про наявність систематичної несплати земельного податку AT "Видавництво "Поділля". Вказані обставини порушують права Хмельницької міської ради, як власника земельних ділянок, який не отримує в міський бюджет кошти за їх використання, що відповідно призводить до збитків міського бюджету.

Позивач вважаючи, що рішення від 17.06.2020 № 85 прийнято без дотримання процедури, передбаченої ст. 144 ЗК України, порушує його права як постійного землекористувача, звернувся до суду із позовом в цій справі.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 03.11.2020 (суддя Заярнюк І.В.) у справі №924/856/20 позов задоволено. Визнано незаконним рішення сорок другої сесії Хмельницької міської ради від 17.06.2020 № 85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" та скасовано його.

За висновками суду першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази дотримання відповідачем процедури припинення права користування земельними ділянками, зокрема відсутні будь-які належні та допустимі докази повідомлення відповідачем позивача про час виявлення порушення; докази надання відповідачем вказівок позивачу із зазначенням строку усунення виявлених порушень; докази повідомлення відповідачем позивача про намір відповідача розглядати питання про примусове припинення права постійного користування земельними ділянками. Також суд вказав, що на спірних земельних ділянках знаходяться належні позивачу будівлі та споруди, зареєстровані в установленому порядку як об`єкти нерухомого майна, а вилучення з постійного користування позивача спірних земельних ділянок призведе до порушення права власності позивача на належні йому будівлі та споруди, оскільки складовим права власності є право власника вільно розпоряджатись належним йому майном.

Суд апеляційної інстанції не погодився з позицією суду першої інстанції щодо необхідності дотримання у даному випадку порядку припинення права користування земельними ділянками, передбаченого ст. 144 ЗК України, адже факт систематичної несплати земельного податку не є тим порушенням, яке фіксується державним інспектором сільського господарства чи державним інспектором з охорони довкілля, натомість контроль сплати земельного податку (оскільки позивач є постійним землекористувачем) віднесено до повноважень Державної податкової служби в Хмельницькій області, а не до повноважень територіальних органів Держгеокадастру чи Державної екологічної інспекції.

За висновком апеляційного суду, позов у даній справі дійсно підлягає задоволенню, однак з тих підстав, що згідно зі ст. 149 ЗК України за відсутності згоди землекористувача на припинення права постійного користування земельною ділянкою, таке рішення має прийматись виключно в судовому порядку. Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що спірним рішенням відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння своїм розташованим на вказаних земельних ділянках нерухомим майном, що також є підставою для визнання оскарженого рішення відповідача недійсним.

Відтак, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 (судді Петухов М.Г., Гудак А.В., Маціщук А.В.) рішення місцевого суду залишено без змін з урахуванням вище викладених мотивів.

Не погоджуючись з висновками судів обох інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилається на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано висновки щодо їх застосування, викладені у постанові Верховного Суду у подібних правовідносинах, згідно з яким за наявності систематичної несплати земельного податку або орендної плати, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування; вважає, що у даному випадку не може застосовуватись практика Європейського суду з прав людини щодо мирного володіння своїм майном оскільки правомірні очікування виникають у особи в тому випадку, якщо вона дотримується правомірної поведінки та якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного результату, тоді як у даному випадку припинення права постійного користування земельною ділянкою відбулось в порядку, передбаченому ст. 141 Земельного кодексу України, внаслідок неправомірної поведінки користувача, а саме - систематичної несплати земельного податку. У зв`язку з наведеним відповідач просить судові рішення скасувати, ухвалити нове - про відмову в позові.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує проти доводів скаржника, вважає висновки судів обох інстанцій правильними та обґрунтованими, а вимоги скаржника - безпідставними.

Ухвалою Верховного Суду від 23.04.2021 касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою відкрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Переглянувши в межах заявленої підстави касаційного оскарження правильність застосування судами норм матеріального та дотримання норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на Верховний Суд покладено обов`язок забезпечувати сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пункт 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України визначає, що випадок, коли суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, є підставою касаційного оскарження судових рішень.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 №925/3/7, пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 №910/24257/16; постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19).

Як свідчать наявні матеріали справи, висновок суду першої інстанції про те, що припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку має відбуватись у загальному порядку за рішенням компетентного органу, однак за умови дотримання передбаченого ст. 144 ЗК України порядку припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства, який передбачає чотири стадії процедури припинення права користування земельними ділянками, зроблений судом з урахуванням висновків щодо застосування п. "д" ч. 1 ст. 141, ст. 144 ЗК України, викладеного в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №924/689/17.

Зміст вказаної постанови Верховного Суду свідчить про те, що вона ухвалена у подібних правовідносинах, адже в ній встановлено аналогічні даним обставини систематичної несплати користувачем земельного податку, у зв`язку з якими між міською радою та користувачем виник спір щодо наявності або відсутності підстав та повноважень припинити такому користувачу право постійного користування. У вказаній постанові містяться вичерпні висновки стосовно питань, які є спірними у даній справі, а саме, чи можливим є припинення права постійного користування за рішенням компетентного органу у разі несплати користувачем земельного податку та чи необхідно у такому випадку дотримуватись передбаченого ст. 144 ЗК України порядку.

Враховуючи, що відповідно до приписів ст. 302 ГПК України, відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, має право виключно Верховний Суд, суд апеляційної інстанції, спростовуючи висновок місцевого суду, зроблений з урахуванням постанови Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №924/689/17, вийшов за межі наявних у нього повноважень та ухвалив судове рішення без дотримання приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України.

При цьому суд касаційної інстанції вважає помилковим посилання апеляційного суду на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №6/88-Б-05, які, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що згідно зі ст. 149 ЗК України за відсутності згоди землекористувача на припинення права постійного користування земельною ділянкою, таке рішення має прийматись виключно в судовому порядку, адже вказана постанова ухвалена у правовідносинах, які не є подібними до тих, які розглядаються у даній справі.

Так, як свідчить зміст вказаної постанови, у справі № 6/88-Б-05 встановлено принципово інші обставини, які передували прийняттю рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, а саме, землекористувача було визнано банкрутом, що в силу приписів ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" виключає можливість нарахування та сплати ним податків та зборів (обов`язкових платежів), в тому числі, земельного податку, і це, за висновком Верховного Суду, виключає можливість припинення права постійного користування землею у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку або орендної плати в порядку пункту "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України. Саме в контексті недоведеності наявності виключних випадків, за яких можливе припинення права постійного користування землею компетентним органом в порядку ст. 141 ЗК України, Верховним Судом зроблено посилання на ст. 149 ЗК України та зазначено про неможливість вирішення відповідного питання в позасудовому порядку.

В той час як у даній справі обставини визнання позивача банкрутом, яка б свідчила про безпідставне застосування міською радою пункту "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України, судами не встановлено, тому помилковим є застосування судом апеляційної інстанції до даних правовідносин положень ст. 149 ЗК України, якою врегульовано порядок вилучення земельних ділянок з постійного користування для суспільних та інших потреб.

У зв`язку з цим помилковим є висновок апеляційного суду про те, що у даному випадку була необхідна наявність згоди землекористувача, за відсутності якої припинення права постійного користування має відбувається виключно в судовому порядку.

Відповідно до пункту "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

В свою чергу, стаття 143 ЗК визначає випадки примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

З положень ст. 143 ЗК вбачається, що перелік підстав примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку є вичерпним, а систематична несплата земельного податку не включена до цього переліку.

З урахуванням системного аналізу змісту статей 141, 143, 149 ЗК, колегія суддів зауважує, що за наявності підстав, передбачених ст. 141 ЗК, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Саме такий висновок також міститься у постанові Верховного Суду у справі №924/689/17, в якій, як вже зазначено вище, вирішено спір у подібних правовідносинах, однак яку суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги та спростував висновок місцевого суду, зроблений з урахуванням вказаної постанови. Оскільки заявником касаційної скарги не наведено вмотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №924/689/17 про необхідність дотримання порядку, передбаченого ст. 144 ЗК України під час прийняття рішення про припинення права постійного користування з підстави, передбаченої пунктом "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішити відповідне питання в межах даного касаційного провадження, тому підстави для скасування рішення місцевого суду у даній справі відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, враховуючи, що доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування частково знайшли своє підтвердження в частині висновків апеляційного суду, оскаржена постанова апеляційного суду, ухвалена без врахування відповідних висновків, підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки відповідне порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Під час нового розгляду апеляційному суду слід врахувати наведене та ухвалити судове рішення з дотриманням передбачених ст. 236 ГПК України вимог.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Хмельницької міської ради задовольнити частково.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 у справі №924/856/20 скасувати.

Справу №924/856/20 передати на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяМогил С.К.
Судді:Волковицька Н.О.
Случ О.В.