ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"30" червня 2021 р.Справа № 922/494/17

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Жельне С.Ч.

судді: Хотенець П.В. , Шарко Л.В.

за участю секретаря судового засіданні Федорової Т.О.

розглянувши подання Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Ізотова П.П. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (вх.№14616 від 22.06.2021) по справі

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області, м. Харків в інтересах держави, в особі 1.Харківської міської ради, м. Харків, 2.Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", м.Харків
до Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, м.Харків
про за часті представників: стягнення коштів
державного виконавця: Ізотов П.П;

прокурора: не з`явився;

першого позивача: не з`явився;

другого позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився;

третьої особи: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області розглядалася справа №922/494/17 за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі за текстом - перший позивач) та Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" до Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради про стягнення 183168,63грн., з яких: 176583,03грн. збитків, 6585,60грн. за виконані топографічні роботи у складі судової колегії - головуючий суддя Жельне С.Ч., Ольшанченко В.І. Рильова В.В.

Рішенням Господарського суду Харівської області від 31.07.2018 позовні вимоги задоволені повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, код 04059243, 0002 в УДК у Харківської обл. м.Харкова, МФО 851011, код оплати , одержувач ВДК у м. Харкові) збитки у розмірі 126788,91 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 року у справі №922/494/17 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та викладено пункт перший та другий резолютивної частини рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 в наступній редакції: «Позовні вимоги про стягнення 126788,91 грн. задовольнити. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича на користь Харківської міської ради 126788,91 грн.».

На виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 та рішення господарського суду Харківської області від "31" липня 2018 р. було видано судовий наказ від 19.02.2019.

22.06.2021 до суду від Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Ізотова П.П. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (вх.№13727), у якому державний виконавець просить визначити, що 20,5/100 частин житлового будинку літ. "А-1", надвірні будівлі та споруди: льох літ. "B", вбиральня літ. "Д", сарай літ. "Е", гараж літ. "Ж", ворота з хвірткою №1, огорожа №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 належить на праві спільної часткової власності боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Ольшанченка В.О, судді Рильової В.В. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021 визначено наступну колегію суддів для розгляду скарги: Жельне С.Ч. - головуючий суддя, суддя Хотенець П.В., суддя Шарко Л.В.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.06.2021 подання прийнято до розгляду з повідомленням сторін та заінтересованих осіб, розгляд подання призначено у відкритому судовому засіданні на 30.06.2021 о 12:40 год.

Державний виконавець в судовому засіданні просив суд задовольнити подане ним подання з викладених у ньому обставин. Вказав на необхідності визначення частки боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Інші учасники провадження у справі та заінтересовані особи пояснень чи заперечень стосовно поданого подання не надали. Повідомлення про вручення ухвали суду від 23.06.2021 на час розгляду подання до суду не повернулись.

Дослідивши матеріали справи, подання та заслухавши державного виконавця Ізотова П.П., судом встановлено та враховано наступне.

Рішенням Господарського суду Харівської області від 31.07.2018 позовні вимоги задоволені повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, код 04059243, 0002 в УДК у Харківської обл. м.Харкова, МФО 851011, код оплати , одержувач ВДК у м. Харкові) збитки у розмірі 126788,91 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 року у справі №922/494/17 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та викладено пункт перший та другий резолютивної частини рішення господарського суду Харківської області від 31.07.2018 в наступній редакції: «Позовні вимоги про стягнення 126788,91 грн. задовольнити. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Марзбековича на користь Харківської міської ради 126788,91 грн.».

На виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 та рішення господарського суду Харківської області від "31" липня 2018 р. було видано судовий наказ від 19.02.2019.

07.03.2019р. державним виконавцем Іотовим П,П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58564053, яка була направлена сторонам.

Згідно відповідді Державної податкової служби України боржник ОСОБА_1 має рахунки в АТ "Сбербанк", АТ "Кредобанк", АТ "Альфа-Банк".

14.03.2019 державним виконавцем на підставі ст.56 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банківських установ для виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно повідомлень АТ "Сбербанк", АТ "Кредобанк", АТ "Альфа Банк" залишок грошових коштів на рахунках боржника відсутній.

Згідно відповіді МВС за боржником транспортні засоби не зареєстровано.

Згідно відповіді № від 12.11.2020 Пенсійного Фонду України на запит державного виконавця про осіб, які працюють за трудовим та цивільно-правовими договорами вбачається, що боржник Хамоян Т.М. зареєстрований як особа, яка праціює за цівільно-правовим договором в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "АРКС", .

Як вбачається з повідомлення вих.№864/16 від 22.04.2020 від АТ "Страхова компанія АРКС", між Товариством та боржником ОСОБА_1 діє оплатний цивільно-правовий договір доручення/агентський договір 000006356АС від 01.11.2016р. щодо здійснення ним посередницької діяльності в страхуванні від імені Товариства. Поряд із цим, з вказаного повідомлення вбачається, що за період дії договору нарахування та виплата доходу ОСОБА_1 не проводилися.

Відповідно до інформації з витягу №2 Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортні дані: НОМЕР_2 виданий 16.06.1999 р. Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області) зареєстровано шлюб, про що 14.11.2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції складено актовий запис про шлюб за №578.

Згідно інформаційної довідки №262082766 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за дружною боржника - ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 41/100 частку житлового будинку, загальною площею 156,2 кв.м., житловою площею 106,1 кв.м., а саме житловий будинок літ. "А-1", надвірні будівлі та споруди: льох літ. "В", вбиральня літ. "Д", сарай літ. "Е", гараж літ. "Ж", ворота з хвірткою №1, огорожа №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101. Так, 41/100 частка житлового будинку належить ОСОБА_2 на підставі договору міни №2358 від 29.07.2019р., який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.

Подання державного виконавця мотивовано тим, що на виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобоварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) перебуває виконавче провадження №58564053 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 19.02.2019р. по справі №922/494/17 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Хамоян Тіграна Мазарбековича на користь Харківської міської ради 126788,91 грн. Однак, вищезазначене рішення господарського суду Харківської області до теперішнього часу не виконано, оскільки у боржника недостатньо коштів та майна для його виконання. З урахуванням того, що шлюб між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 14.10.2011 року, а 29.07.2019р. тобто за час шлюбу дружиною боржника - ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 41/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до положень ч.1 ст.60 та ч.2 ст.61 Сімейного кодексу України, вказане майно є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки якого підлягають визначенню у відповідності до ст.335 ГПК України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (стаття 335 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Згідно із частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведених норм права, передбачених частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII, з урахуванням вимог статей 335, 338 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що в разі звернення державного або приватного виконавця з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таке подання розглядає суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення, за правилами господарського судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону № 1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі статтею 50 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання приватного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, та частку боржника в цьому майні не визначено.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання про визначення частки в спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звідси стаття 60 Сімейного кодексу України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що боржник перебуває в шлюбі згідно актового запису про шлюб №578 від 14.11.2011, дружина - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортні дані: НОМЕР_2 виданий 16.06.1999 р. Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області) .

Відповідно до інформаційної довідки №262082766 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за дружною боржника - ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 41/100 частку житлового будинку, загальною площею 156,2 кв.м., житловою площею 106,1 кв.м., а саме житловий будинок літ. "А-1", надвірні будівлі та споруди: льох літ. "В", вбиральня літ. "Д", сарай літ. "Е", гараж літ. "Ж", ворота з хвірткою №1, огорожа №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, та який остання набула на підставі договору міни №2358 від 29.07.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.

Судом враховується, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, п. 63) ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі "Вержбицький проти Польщі" (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002, п. 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі "Домбо Бехер проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п. 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила Господарського процесуального кодексу України, що регламентують позовне провадження.

Зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Позивач вправі подати відповідь на відзив. Відповідно до частини четвертої статті 166 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. У відповідь відповідач може подати заперечення. Відповідно до частини четвертої статті 167 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасниками справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Третя особа вправі подати пояснення щодо позову. Відповідно до частини четвертої статті 168 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті.

У спрощеному позовному провадженні відповідно до статті 251 Господарського процесуального кодексу України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість витребування судом доказів за клопотанням учасника справи, а статтею 84 Господарського процесуального кодексу України - право суду доручити іншому суду вчинити певні процесуальні дії щодо збирання доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку; суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Натомість відповідно до статті 335 Господарського процесуального кодексу України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця; суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб; неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Таким чином, під час розгляду подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України не можуть застосовуватися наведені вище норми Господарського процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому суд вважає, що стаття 335 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна.

Натомість за наявності спору про право стаття 335 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню.

Державним виконавцем Ізотовим П.П. не надано суду доказів наявності чи відсутності між подружжям спору про майно. А у межах розгляду подання виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України дружина боржника - ОСОБА_2 , позбавлена можливості належним чином здійснювати захист своїх охоронюваних законом цивільних прав та інтересів.

Зазначені висновки суду підтверджуються висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 зазначено, що якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики ЄСПЛ це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

За змістом Закону № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Тому спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Якщо юрисдикційність такого спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна. Натомість участь у справі виконавця, а також участь у справі стягувача як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не впливає на визначення юрисдикційності такого спору.

Отже, спір про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 в майні, яким, як вважає виконавець, він володіє спільно з ОСОБА_2 , у разі подання виконавцем відповідного подання (позовної заяви), з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна підлягатиме вирішенню за правилами цивільного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні подання Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Ізотова П.П. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (вх.№14616 від 22.06.2021).

Керуючись 234, 235, 335 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Ізотова П.П. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (вх.№14616 від 22.06.2021) відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду в порядку ст.ст. 255-257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повний текст ухвали складено 01.07.2021 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя(підпис) (підпис) (підпис) С. Ч. Жельне П. В. Хотенець Л. В. Шарко