ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2021 р. Справа№ 910/15496/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Шапрана В.В.

Пашкіної С.А.

за участі секретаря судового засідання Яценко І.В.

представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 03.06.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15496/20 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Ель Пасадена Інвест Лімітед

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон"

про визнання договору переведення боргу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Ель Пасадена Інвест Лімітед (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" (далі - відповідач-2) про визнання договору переведення боргу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідача - 1 та відповідача -2 вчинені зі значними порушеннями як чинного законодавства, так і умов первісного договору банківського рахунку. Саме тому укладений між ними Договір повинен бути визнаний недійсним у частині, що стосується позивача та Договору банківського рахунку.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15496/20 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та ТОВ ФК «ФІНІЛОН» у частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за договором банківського рахунка № SI296N, укладеним 20.09.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк" в особі філії «Кримське регіональне управління» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк"), та Ель Пасадена Інвест Лімітед (EL PASADENA INVEST LIMITED). Стягнено солідарно з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед (EL PASADENA INVEST LIMITED) 2 102,00 грн. судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача виходячи із наведених ним обґрунтувань та наданих всіма учасниками справи доказів, підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/15496/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України та не надано належної оцінки доказу, наданого відповідачем, а невмотивоване відхилення судом першої інстанції довідки від 05.06.2020 року зроблено з метою фактичного ігнорування, не дослідження змісту належного та допустимого доказу, який підтверджує факт реального виконання Банком своїх зобов`язань за Договором переведення боргу від 17.11.2014 року.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у справі № 910/15496/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Ткаченко Б.О. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Пашкіна С.А., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 року клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/15496/20 задоволено.

Поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15496/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15496/20. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15496/20.

Призначено справу №910/15496/20 до розгляду у судовому засіданні 03.06.2021 о 14 год. 20 хв.

01.06.2021 року через відділ документального забезпечення від Ель Пасадена Інвест Лімітед надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство заперечувало проти доводів апеляційної скарги.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

Представник АТ «КБ «Приватбанк» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник Ель Пасадена Інвест Лімітед у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

В судове засідання 03.06.2021 відповідач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» повноважного представника не направило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином за адресою свого місцезнаходження.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатній обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору у судове засідання обов`язковою не визнавалась, дійшов висновку, що неявка зазначеного вище представника відповідача-2 у судове засідання, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Крім того, судова колегія, з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представника відповідача у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2006 року між позивачем та відповідачем-1 (на той час - Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії «Кримське регіональне управління») було укладено договір банківського рахунка № 8І296И (надалі - Договір банківського рахунка).

Згідно із п. 1.1 Договору банківського рахунка банк (відповідач-1) відкриває Клієнту (позивачу) поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України та умов цього Договору.

24.02.2020 року з метою розірвання Договору банківського рахунку позивач звернувся із заявою до відповідача-1.

За твердженням позивача, відповідач-1 жодним чином на заяву не відреагував, зокрема, не повідомив про укладання договору з відповідачем-2, яким без згоди позивача перевів борг, тому позивач був змушений захищати свої права у судовому порядку.

За відсутності реакції банку позивачем було подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про розірвання Договору банківського рахунку та стягнення залишків грошових коштів на рахунках, на підставі якої відкрито провадження у справі за номером №910/5684/20. Із відзиву відповідача-1 на вказаний позов від 19.05.2020 року позивачу стало відомо про укладення 17.11.2014 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору про переведення боргу (надалі - Договір), згідно із яким відтоді зобов`язання відповідача-1 щодо виплати коштів за Договором банківського рахунку несе відповідач-2. Відповідач-1 посилався на те, що відповідно до умов Договору електронний Додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на відповідача-2, у тому числі і по Договору банківського рахунку.

У п. 2.1.28. Договору банківського рахунку сторонами погоджено, що усі інші відносини між відповідачем-1 та позивачем, не врегульовані цим договором, вирішуються шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору. Зокрема, договір не передбачає права відповідача-1 в односторонньому порядку шляхом зміни Умов та правил надання банківських послуг, які не є частиною Договору банківського рахунку та до того ж ніяк у ньому не згадуються, та розміщення цих змін тільки на веб-сайті відповідача-1 відступати боргові зобов`язання або інші права чи обов`язки за договором третім особам.

У п. 3.2.3. Договору банківського рахунку зазначається, що банк має право доповнювати та коригувати тарифи, змінювати розмір відсотків на залишки вільних коштів на рахунку (рахунках) у порядку, передбаченому п. 6.3. цього договору. Додатково інформація про чинні тарифи та зміни до них розміщується на Дошці оголошень в операційному залі банку. У п.6.3. вказано про наступне - за ініціативою банку можуть бути внесені зміни і доповнення у тарифи, розмір відсотків, що нараховуються на залишки вільних коштів. При цьому банк направляє клієнту повідомлення про внесення змін та/або доповнень із зазначенням дати змін/доповнень не пізніше аніж за 20 днів до їх введення у дію. Повідомлення вноситься до виписки за-рахунком (рахунками) клієнта.

За твердженням позивача, в односторонньому порядку згідно з вищезазначеними пунктами Договору банківського рахунку відповідач-1 мав право виключно змінювати тарифи або розміри відсотків за рахунками, а не замінювати сторін договору.

У відповідності до п. 2.1.18 зазначеного Договору банківського рахунку банк зобов`язаний зберігати таємницю операцій за рахунками клієнта та без згоди клієнта передавати відомості третім особам тільки у випадках, передбачених чинним законодавством. Тобто, як вказує позивач, передачу боргу відповідачу-2 можна було б вважати правомірною лише за умови попереднього укладання додаткової угоди з позивачем та отримання відповідного дозволу позивача на передачу відповідачу-2 відомостей щодо відповідного рахунку та операцій за ним. Таких документів позивач, за його твердженнями, не укладав, згоди жодним чином не надавав.

Укладення Договору відповідачами суперечить не тільки умовам Договору банківського рахунку, а й закону. Відповідно до положень ст. 520 Цивільного коедксу України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 205 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Договір банківського рахунку не містить умов про мовчання як спосіб вираження згоди позивача на відступлення відповідачем-1 своїх прав чи обов`язків відповідачу-2. Окрім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачами. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів за винятком випадків, встановлених законом. У силу цієї норми відповідач-1 не мав права самостійно змінювати умови Договору банківського рахунку, замінюючи себе на відповідача-2 у частині виплати коштів за договором банківського рахунку.

Станом на 17.11.2014 Договір банківського рахунка не був розірваний, тобто банк (відповідач-1) не повинен був виплачувати грошові кошти позивачу, а отже, за твердженням позивача, не існувало боргу, який міг би виступати сам по собі предметом договору про переведення боргу. Позивач вказує, що можлива лише повна заміна сторони у Договорі банківського рахунку, однак відповідач-2 не міг би стати стороною такого договору, адже не був та не є банком, а за переконанням позивача, виключно банк може бути стороною договору банківського рахунку.

Таким чином, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що заміна сторони у Договорі банківського рахунку на відповідача-2, який не є банком, або переведення обов`язків за цим договором на таке товариство суперечить нормам чинного законодавства та є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, позивач вказує, що згідно з п. 1 спірного Договору банк переводить на відповідача-2 зобов`язання, що виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування. Однак Договір банківського рахунку до таких договорів не відноситься і відповідачі у своєму Договорі не передбачили переведення прав за договорами банківського рахунку. Тому, на переконання позивача, у відповідачів не було підстав переводити права за Договором банківського рахунку та включати відомості про нього до додатку 1 до Договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Згідно із частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статтей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Таким чином, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

У даному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору у контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача у майбутньому законних майнових прав.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частини третьою статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статі 2 Господарського процесуального кодексу України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Згідно із статтею 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як вже зазначалося, договір банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006, боржника за яким змінено відповідачем-1 всупереч закону в односторонньому порядку, не містить положень про мовчання як спосіб вираження згоди позивача на відступлення банком своїх прав чи обов`язків третім особам. До того ж, відповідно до положень ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тобто для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачами. Тим самим Банк, у порушення положень зазначеної ст. 1066 Цивільного кодексу України, обмежив право позивача (клієнта за договором банківського рахунка) щодо розпорядження грошовими коштами, тим самим порушив його майнові права та інтереси.

У своїх запереченнях відповідач-1 стверджує, що недотримання ним при укладенні договору переведення боргу вимог ст. 520 Цивільного кодексу України не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки, начебто, такого наслідку не передбачено у самій ст. 520 Цивільного кодексу України.

Вказане суперечить нормам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, згідно з якими правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Колегія суддів погоджується із твердженням, що будь-які односторонні зміни договору банківського рахунка, між первісними сторонами (позивачем та відповідачем-1) є протиправними, адже його текст не включає таких можливостей. Зокрема, договір не передбачає права відповідача-1 в односторонньому порядку шляхом зміни якихось Умов та правил надання банківських послуг, які не є частиною договору, та розміщення цих змін тільки на власному веб-сайті відступати боргові зобов`язання або інші права чи обов`язки за договором третім особам. На спростування вказаного відповідачем-1 належних та допустимих доказів до матеріалів справи не представлено.

Крім того, відповідач- 1 зазначає, що умови було розміщено на офіційному сайті відповідача-1 у відповідній редакції від 01.06.2014. Відповідно до таких Умов, взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, у тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов. При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на вчинення таких дій, сторони керуються вимогами ст. 205 Цивільного кодексу України (мовчазна згода). Саме на підставі таких Умов відповідача-1 було наділено правом переведення боргу на відповідача-2.

Відповідач-1 також зазначає, що за своєю правовою природою Умови, розміщені на його власному веб-сайті, є договором приєднання у розумінні ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Проте, відповідачем-1, посилаючись на ст. 634 Цивільного кодексу України не наведено жодного доказу того, що позивач підписав якийсь формуляр чи заяву тощо, які б визначали приєднання позивача до договору приєднання у формі Умов. Також відвідповідач-1 не надав доказів того, що Умови якось регулюють відносини за договором банківського рахунка, та є його частиною. Відповідач-1 не наводить посилання на жоден пункт договору банківського рахунка, з якого б слідувало, що Умови є його частиною.

Тому з врахуванням зазначених положень саме АТ КБ «ПриватБанк» повинен доводити перед судом належними та допустимими доказами наявність відповідних письмових змін до договорів банківського рахунку, які не визнають клієнтами.

Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року по цивільній справі №342/180/17 (провадження №14-131цс1), в якій АТ КБ «ПриватБанк» шляхом незаконного застосування «мовчазної» згоди його клієнтів незаконно змінював умови кредитних договорів, зазначила наступне: «За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв'язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.». Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться у матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Що стосується довідки заступника Головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» від 05.06.2020 року про перерахування на рахунок ТОВ ФК «Фінілон» коштів, належних позивачу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення до неї, оскільки, вказана довідка не є первинним документом, що підтверджує господарську операцію. Витяг з електронного додатку до договору переведення боргу від 17.11.2014 також не підтверджує перерахування коштів, належних позивачу від відповідача-1 до третьої особи.

Крім того, відповідачем-1 було заявлено про застосування строків позовної давності. З приводу вказаної заяви відповідача-1 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 01.10.2019 по справі №910/12604/18.

Отже, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

З наведеного вбачається, що питання стосовно порушення строку позовної давності застосовується судом саме до вимог, що є предметом спору у справі.

У даному випадку дослідженню підлягають обставини щодо того, чи порушено позивачем при зверненні до суду з позовом про визнання договору переведення боргу недійсним строк позовної давності.

Згідно із статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Так, позивачем було подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про розірвання Договору банківського рахунку та стягнення залишків грошових коштів на рахунках, на підставі якої відкрито провадження у справі №910/5684/20. Із відзиву відповідача-1 на вказаний позов від 19.05.2020 року позивачу стало відомо про укладення 17.11.2014 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору про переведення боргу. З означеною позовною заявою про визнання договору про переведення боргу недійсним позивач звернувся до суду 12.10.2020.

Відповідачем-1 згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України вчинено заяву про застосування позовної давності до вимог у даному спорі.

Згідно з ч. 4 та 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивач завертався до суду першої інстанції у порядку ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України із зазначенням поважних причин пропущення позовної давності, які порушили його права та підлягають захисту, у випадку якщо суд визнає строк позовної давності пропущеним.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що позивач про існування спірного договору від 17.11.2014 дізнався із відзиву відповідача-1 у справі №910/5684/20. Інших доказів, котрі б свідчили про обізнаність позивача із укладеним між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договором переведення боргу від 17.11.2014 матеріали справи не містять, протилежного відповідачем-1 не доведено. З огляду на зазначене, строк позовної давності позивачем при зверненні до суду із позовною заявою про визнання оспорюваного правочину недійсним не пропущено, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Ель Пасадена Інвест Лімітед (EL PASADENA INVEST LIMITED).

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення та нез`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, про які зазначає апелянт в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Дослідивши наявні у справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі №910/15496/20 - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/15496/20 - залишити без змін.

2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

3. Поновити дію Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/15496/20.

4. Матеріали справи № 910/15496/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у строки та порядку, визначеному ст.ст. 287, 288 ГПК України.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Ткаченка Б.О. у період з 14.06.2021 по 18.06.2021, перебуванням у відпустці судді Шапрана В.В. з 22.06.2021 по 25.06.2021 та судді Пашкіної С.А. з 24.06.2021 по 25.06.2021 повну постанову складено та підписано 29.06.2021.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Шапран

С.А. Пашкіна