РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2021Справа № 910/5347/20

За позовом Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б; ідентифікаційний код: 03491091)

До Фонду соціального страхування України (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОРИЧІВ ТІК, будинок 28; ідентифікаційний код: 40210180)

Про стягнення 91 682, 96 грн

Суддя Бондаренко-Легких Г.П.

Без виклику представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

Київський міський центр зайнятості (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду соціального страхування України (далі-відповідач) про стягнення 91682, 96 грн матеріального забезпечення по безробіттю та вартості навчання, виплаченого звільненій особі, з работодавця.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду від 25.01.2019 у справі № 755/1588/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019, громадянку ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПЗ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Позивач посилається на абзац 2 частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", відповідно до якого з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Позовні вимоги обґрунтовані відмовою відповідача відшкодувати кошти, виплачені як допомога по безробіттю його працівнику, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 91 682, 96 грн. з яких: вартість навчання - 5 084,39 грн. та виплати допомоги по безробіттю - 86 598,57 грн.

27.04.2020 суд відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.05.2020 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про закриття провадження у справі.

28.05.2020 Господарський суд міста Києва ухвалою відмовив в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, клопотання відповідача про зупинення провадження задовольнив, зупинив провадження у справі №910/5347/20 до завершення касаційного перегляду Верховним Судом рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25.01.2019 у справі №755/1588/18 та набуття вказаним рішенням статусу остаточного. Також, вказаною ухвалою суд зобов`язав сторін повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі №910/5347/20.

09.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив.

10.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі. Обґрунтовуючи подане клопотання представник позивача зазначає, що у справі №755/1588/18 Верховним Судом винесена постанова від 27.01.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 задоволено клопотання Київського міського центру зайнятості про поновлення провадження у справі №910/5347/20, поновлено провадження у справі №910/5347/20 та продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

01.04.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли від представника відповідача клопотання про поновлення провадження у справі та відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

09.04.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла від представника позивача заява про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, в якому останній просить суд закрити провадження у справі та повернути позивачу сплачений судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Суд відмовляє у задоволенні заяви про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, з огляду її безпідставність. Так, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Встановлення відповідних обставин має місце за наслідками вирішення судом справи з дотриманням загальних положень процесуального закону щодо розгляду справи по суті та вимог статей 236, 237 ГПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Натомість закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. При цьому, відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду з відповідним позовом, є підставою для відмови у задоволенні такого позову, а не для закриття провадження у справі, а отже, клопотання позивача про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 статті 231 ГПК України не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вимогах закону та принципі верховенства права, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Дніпровською районною філією Київського міського центру зайнятості громадянці ОСОБА_1 надано статус безробітної з 23.01.2018, тобто з моменту звернення до служби зайнятості (персональна картка № НОМЕР_1 ) та призначено допомогу по безробіттю, розпочато її виплату з 30.01.2018 по 24.01.2019.

Водночас, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2019 у справі №755/1588/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано незаконним наказ Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 №1029, поновлено позивача на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ Фонду, стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 304 476,12 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019 у справі №755/1588/18 апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишено без змін.

В той же час, довідкою-розрахунком відділу бухгалтерського обліку Київського міського центру зайнятості № 39 від 14.02.2019 встановлено, що надлишково виплачені кошти матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 , що підлягають поверненню складають 91 682,96 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/1588/18-ц від 27.01.2021 касаційну скаргу Фонду соціального страхування України задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог гр. ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми виплаченого забезпечення та вартість наданих послуг в розмірі 91 682,96 грн. , підставою для якого позивач зазначив - поновлення громадянки ОСОБА_1 на її місці роботи за рішенням суду.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що наказ про звільнення гр. ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим. Крім того, судові рішення про скасування наказу про звільнення гр. ОСОБА_1 скасовані постановою Верховного Суду у справі № 755/1588/18-ц від 27.01.2021, а відтак, судовий акт, який скасовано не породжує жодних правових наслідків, тому скасовані судові рішення не можуть бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Водночас, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/1588/18-ц від 27.01.2021 гр. ОСОБА_1 відмовлено у поновленні на роботі у зв`язку з чим, на думку позивача, абз. 2 ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в даному випадку застосований бути не може, на підставі чого позивач вважає, що у даній справі відсутній предмет спору і просить суд закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності, є одним із видів забезпечення за цим Законом.

Пунктом 2 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Фонд) має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого безробітному забезпечення у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 частини четвертої статті 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» терміни «роботодавці», «працівники», «особи, які забезпечують себе роботою самостійно», «сторони соціального діалогу», «молодь» та «неформальне професійне навчання працівників» вживаються у значенні, наведеному в законах України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», «Про соціальний діалог в Україні», «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та «Про професійний розвиток працівників».

Згідно з абзацом другим частини першої статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Судом встановлено, що позивач гр. ОСОБА_1 надав статус безробітної з 23.01.2018 у зв`язку з тим, що остання була звільнена відповідачем з місця роботи та призначив їй допомогу по безробіттю, розпочато її виплату з 30.01.2018 по 24.01.2019.

Матеріалами справи підтверджено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/1588/18-ц від 27.01.2021 касаційну скаргу Фонду соціального страхування України задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог гр. ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки у задоволенні позовних вимог гр. ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, то й застосування абзац 2 ч. 4 ст. 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є безпідставним та незаконним, що тягне за собою відмову у позовних вимогах.

Також позивач просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, проте суд вважає таку вимогу необґрунтованою у зв`язку з тим, що провадження у справі підлягає закриттю в разі наявності обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/428/19 від 12.09.2019 де встановлено, що згідно зі статтею 231 ГПК України суд закриває провадження у справі у зв`язку із наявністю обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи; у випадку передбаченому пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України, - через відсутність предмета спору, тобто спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Таким чином, суд, оцінивши матеріали справи та фактичні дані встановив, що позивач від своєї матеріально-правової вимоги не відмовився, відповідач, сплачене гр. ОСОБА_1 забезпечення в розмірі 91 682,96 грн позивачу не відшкодував, гр. ОСОБА_1 на роботі поновлено не було, а відтак суд дійшов висновку, що в даному випадку предмет спору наявний і застосування п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України є неможливим.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що закриття провадження у справі було б процесуально доречним та обґрунтованим, якби позивач відмовився від позову на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, враховуючи, що підставою для подання позовної заяви до суду були постанова Київського апеляційного суду від 02.04.2019 у справі №755/1588/18-ц та рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року у справі № 755/1588/18-ц, які в процесі розгляду справи № 910/5347/20 були скасовані постановою Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 755/1588/18-ц, а відтак не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, тому вимоги позивача є безпідставними, а позов про відшкодування позивачу 91 682, 96 грн не підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 231, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б; ідентифікаційний код: 03491091) до Фонду соціального страхування України (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОРИЧІВ ТІК, будинок 28; ідентифікаційний код: 40210180) про стягнення 91 682, 96 грн задоволенню не підлягають.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернен ня апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких