РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2021Справа № 903/802/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд.1 Д, м. Київ,01001, )

про стягнення 811 203, 12 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Куралов Микола Васильович (далі - позивач, новий кредитор) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач, банк) про стягнення 811 203, 12 грн. пені за безпідставне списання коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору про відступлення права вимоги від 12.08.2020 отримав право вимоги до відповідача про стягнення неустойки за безпідставне списання відповідачем коштів з банківського рахунку фізичної особи - підприємця Печук Ірини Василівни (далі - первісний кредитор, клієнт банку) у розмірі 90 133, 68 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь власника рахунку за рішенням Господарського суду Волинської області від 14.04.2020 у справі № 903/593/19. Відтак, враховуючи протиправність списання вказаної суми, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 811 203, 12 грн пені.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03.11.2020, яка залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020, позовну заяву Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича до Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про стягнення 811203,12 грн пені за безпідставне списання коштів направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва

За результатами автоматизованого розподілу судової справи №903/802/20 між суддями справу передано на розгляд судді Ягічевій Н.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

08.02.2021 до відділу діловодства суду від позивача надійшла лист із доказами усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

15.02.2021 на електронну пошту суду від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що вважає позовні вимоги позивача безпідставними з огляду на недійсність договору відступлення прав вимоги з причини відсутності відступлення прав вимоги за основним правочином - відшкодуванням основного боргу за договором банківського рахунку. Також відповідач вважає, що у первинного кредитора відсутнє право на нарахування пені, оскільки договором банківського рахунку така відповідальність відповідача не передбачена. На думку відповідача списання коштів на загальну суму 90133,68 грн. з поточного рахунку первинного кредитора № 5040 було здійснено відповідачем правомірно, оскільки на той момент було чинним рішення Господарського суду Волинської області у справі № 903/618/14 від 11.09.2014 за позовом відповідача до первинного кредитора. Відповідач вважає свої дії правомірними за відсутності доказів щодо неправомірного заволодіння третіми особами кредитними коштами в сумі 95000 грн. Також відповідач просив застосувати у справі позовну давність та у задоволенні позову відмовити повністю.

17.05.2021 на електронну пошту суду від відповідача надійшло повідомлення по справі з доданими поясненнями щодо процентної ставки за комерційними кредитами банку для нарахування штрафних санкцій.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

01.07.2014 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Волинської області позов з позовом до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни (далі - ФОП Печук І. В.) про стягнення заборгованості за договором б/н від 17 березня 2011 в розмірі 98 242,43 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 у справі № 903/618/14 позов задоволено повністю, стягнуто з фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 93 775,93 грн заборгованості за кредитом, 4 366,67 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 99,83 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1 964,85 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 у справі № 903/618/14 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20.04.2018 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 та рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 скасовано, а справу № 903/618/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

За наслідками нового розгляду справи № 903/618/14 рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019, у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення 98 242, 43 грн було відмовлено.

При цьому, судами було встановлено, що 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом клієнт банку приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку - договорі банківського обслуговування.

Відповідно до умов укладеного договору від 17.03.2011, який складається із заяви ФОП Печук І. В. про відкриття поточного рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, клієнту банку встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта банку, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

Предметом розгляду даної справи було стягнення з ФОП Печук І. В. заборгованості по кредиту в сумі 93 775,93грн, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 4 366,67 грн., та пені в сумі 99,83 грн в результаті невиконання клієнтом банку своїх зобов`язань за укладеним з банком договором банківського обслуговування від 17.03.2011.

Відмовляючи ПАТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позовних вимог суди засвідчили, що банком не доведено обставин, які безспірно вказують, що ФОП Печук І. В. своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, перерахування коштів в сумі 95 000 грн (яка в основному утворює заборгованість, що просив стягнути банк), з рахунку фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-ЕТАЛОН" згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що є не запереченим фактом те, що система "Приват 24" експлуатується банком, під його технічним та юридичним контролем. Саме банк забезпечує доступ усіх користувачів до цієї системи і несе ризики несанкціонованого доступу до цієї системи (правова позиція Верховного суду України у постанові від 13.05.2015 у справі №6-71цс15).

У постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що, як свідчать матеріали справи, банк жодних дій для з`ясування обставин здійснення спірної трансакції не вчинив, будь-якої інформації про результати свого службового розслідування не надав, а весь тягар доведення відсутності своєї вини переклав на клієнта банку.

Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2019 констатував, що суди попередніх інстанцій при новому розгляді справи № 903/618/14 врахували висновки суду касаційної інстанції, що були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2018, у зв`язку з якими було скасовано судові рішення.

Крім того, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020, за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі № 903/590/19 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 90 133,68 грн, рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі № 903/590/19 було скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог в сумі 21 942,18 грн та часткового задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також змінено в частині розподілу судового збору, викладено резолютивну частину рішення в редакції наступного змісту: « 1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ФОП Печук Ірини Василівни 90 133,68 грн безпідставно списаних коштів, 1 921 грн витрат по судовому збору та 5 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката».

Рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019, постанова Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №903/618/14, а також постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №903/590/19 набрали законної сили.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже обставини, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019, зокрема, стосовно укладення між ПАТ КБ "Приватбанк" та підприємцем ФОП Печук І. В. договору банківського рахунку від 17.03.2011, а також факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів в сумі 90 133,68 грн відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

12.08.2020 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (далі - первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (далі - новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги, за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", що належить первісному кредитору і стає кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені) передбаченої статтею 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого ФОП Печук Ірина Василівна у АТ КБ «Приватбанк» згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та ЦК України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Відповідно до пункту 1.4. договору за умовами цього договору від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних АТ КБ "Приватбанк" з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого ФОП Печук Ірина Василівна у АТ КБ "Приватбанк" грошових коштів у сумі 90 133,68 грн, без обмеження розміру нарахованих новим кредитором штрафних санкцій.

Згідно з п. 1.5 договору новий кредитор набуває права вимоги у повному обсязі з дня підписання цього договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п.5.1. договору від 12.08.2020).

За актом приймання-передачі права вимоги від 12.08.2020 первісний кредитор передав, а новий кредитор (позивач) набув право вимоги щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу) з АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних коштів з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого ФОП Печук І.В. в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 90 133,68 грн.

Відтак, позивач, як новий кредитор, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за безпідставне списання коштів за період з 01.11.2019 по 31.11.2019, нарахованої на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» із застосуванням 30-ти відсоткової процентної ставки у розмірі 811 203, 12 грн.

В свою чергу, відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що позовна вимога про стягнення пені є похідною від зобов`язань, які виникли на підставі договору банківського рахунку, що робить неможливим задоволення позовної вимоги за відсутності відступлення прав вимоги за основним правочином, а чинним законодавством не передбачено передачі лише частини прав вимоги.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

При цьому, як визначено в ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні. Однак у договорі про заміну кредитора (про відступлення права вимоги) сторони вправі самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора. Отже, сторони можуть провести часткову заміну кредитора у зобов`язанні за умови подільності зобов`язання. У первісного кредитора є можливість передати новому кредиторові право на стягнення неустойки (штрафу, пені), відсотків або відшкодування збитків окремо від передачі прав вимоги за основним зобов`язанням.

Вищенаведені норми надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тобто, обов`язок оплатити основний борг, а також обов`язок оплатити нараховану на основний борг пеню, є подільними один від одного зобов`язаннями, хоча і є взаємопов`язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення пені у зв`язку з простроченням основного грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суд України від 09.07.2013 у справі № 7/113-12.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положенням статті 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (стаття 1071 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1073 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Як встановлено під час апеляційного перегляду справи №903/323/20, повернення суми безпідставно списаних грошових коштів відбулось лише 08.12.2020 в примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 р. у справі № 903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Разом з тим, у тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п.1.24 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відтак, враховуючи факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів, встановлений рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі №903/618/14, та факт повернення вказаної суми лише 08.12.2020, а також факт відступлення прав вимоги від первісного кредитора новому, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про правомірність дій банку за обставин виникнення боргу не заслуговує на увагу, оскільки вони були визнані неправомірними під час розгляду справи № 903/618/14, рішення Господарського суду Волинської області за яким набуло законної сили.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо неподільності субсидіарних (додаткових) прав, в даному випадку прав вимоги про стягнення пені, які не можуть передаватися окремо від основних прав за зобов`язанням, вважає їх помилковим та такими, що не відповідають нормам матеріального права.

Також відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що відсутність в договорі банківського рахунку положень про стягнення пені на підставі абзацу 2 п.п. 32.3.2 п. 32.3. ст 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» унеможливлює відступлення прав вимоги щодо стягнення даної пені на користь іншої особи та свідчить про недійсність договору про відступлення права такої вимоги.

Однак відповідачем не було взято до уваги, що відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, наданого у відповідь на запит Адвоката Петрової Н.П., розмір відсотків за користування кредитом "Підприємницький" за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік.

Як вже зазначалось судом, відповідач здійснив безпідставне списання коштів у розмірі 90 133,68 грн з рахунку позивача.

Таким чином, у банка виник обов`язок сплатити позивачу пеню, у відповідності до положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично невірним, оскільки як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" від 27.05.2020 №20.1.0.0.0/7-200521/4132, розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік, а в силу положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Так, на переконання суду, розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом "факт/365", що, відповідно, має становити 0,0822 % (30% : 365 днів). Таким чином, сума штрафних санкцій за кожний день прострочення становить 74,09 грн. (90133,68 грн.*0,0822%). Відтак, обґрунтованою є сума пені за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 у розмірі 2 222,70 грн. (74,09 грн. * 30 днів).

Визначене нарахування, на думку суду, відповідає положенням Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону), є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності у відповідній сфері, відповідає загальноприйнятим визначенням:

- відсоткової ставки (норма процента), як кількісного вираження відсотків в якості економічної категорії, які розраховуються як відношення річного доходу, отриманого на позичковий капітал, до суми наданого кредиту, помноженого на 100 відсотків;

- процентної ставки, як суми, зазначеної в процентному вираженні до суми проценту, яку платить одержувач кредиту за користування ним в розрахунку за певний період (місяць, квартал, рік);

- позикового капіталу, як грошового капіталу, який надається в позику та приносить власнику дохід у вигляді процентів від позики;

- відсотку (процента), як сотої частини того чи іншого числа.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 2 222,70 грн, в іншій частині цих позовних вимог належить відмовити.

Втім, відповідач під час розгляду справи заявив про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права.

Як визначено статею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013).

Позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позивач нараховує пеню за період з 01.11.2019 по 30.11.2019, а позовна заява про стягнення вказаної пені передана на розгляд суду 26.10.2020 (шляхом скерування поштовим зв`язком до суду, номер відправлення 737), тобто у межах річного строку, передбаченого статтею 258 ЦК України, у зв`язку із чим у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку щодо сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 1. ч. 1. ст. 5 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір підлягає стягненню у дохід Державного бюджету України з відповідача у сумі, пропорційній задоволеним позовинм вимогам.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлюються Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено, що з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2102, 00 грн.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З огляду на це сума судового збору за подання позовної заяви має становити 12 168, 40 грн - 1,5 відсотка ціни позову, та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сума витрат зі сплати судового збору, яка покладаються на відповідача становить 33, 34 грн.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 811 203, 12 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд.1 Д, м. Київ,01001, ) на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 222 (дві тисячі двісті двадцять дві) грн 70 коп. пені.

3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд.1 Д, м. Київ,01001, ) в дохід Державного бюджету України 33 (тридцять три) грн 34 коп. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 24.06.2021

Суддя Н.І. Ягічева