Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/380/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Рівнеліфт" (33005, Рівненська область, м. Рівне, вул. Боярка, буд. 40 А, )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Пруса Романа Валентиновича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення в сумі 86 980,00 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Рівнеліфт" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Пруса Романа Валентиновича, в якій просить стягнути з останнього 86 980,00 грн. основного боргу.

Даний позов Позивач обгрунтовує несвоєчасністю виконання Відповідачем зобов`язання за Договором оренди від 01.05.2017 року та Договором піднайму №4 від 01.02.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

15.06.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає наступне. Факт передачі Позивачем майна в користування Відповідачу підтверджується актом приймання-передачі до договору оренди від 01 травня 2017 року. Факт користування майном Відповідачем у період вказаний у позовній заяві та розмір плати за користування майном підтверджується актами прийому-передачі робіт. Правомірність передачі Позивачем майна в користування згідно договору піднайму №4 від 01 лютого 2021 року підтверджується договором оренди з додатками та актом прийому-передачі від 04 січня 2021 року. просить розглянути справу без участі повноважного представника.

17.06.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшла заява, в якій останній позов визнає в повному обсязі, просить справу розглянути без його участі.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

01 травня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Рівнеліфт" та Фізичною особою-підприємцем Прус Романом Валентиновичем було укладено договір оренди, за умовами якого Приватне акціонерне товариство "Рівнеліфт" передало, а Фізична особа-підприємець Прус Роман Валентинович прийняв у платне користування на умовах оренди столярний цех та кімнату загальною площею 154 м2.

Відповідно до пункту 3.1. Договору вартість оренди становила 6 160,00 гривень, з розрахунку 40,00 гривень за метр квадратний за один місяць користування майном. Відповідач користувався майном переданим в користування згідно Договору протягом наступного терміну: травень 2017 року - січень 2021 року, що підтверджується актом прийому-передачі до Договору оренди від 01.05.2017 р., а також актами прийому-передачі робіт, а саме:

-акт прийому-передачі робіт №795 від 30.11.2019 р.;

-акт прийому-передачі робіт №869 від 31.12.2019 р.,;

-акт прийому-передачі робіт №59 від 31.01.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №129 від 29.02.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №143 від 31.03.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №219 від 30.04.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №325 від 31.05.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №404 від 30.06.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №480 від 31.07.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №552 від 31.08.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №620 від 30.09.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №774 від 30.11.2020 р.;

-акт прийому-передачі робіт №843 від 31.12.2020 р..

Відповідно до пункту 3.2. Договору Орендар протягом строку користування об`єктом оренди зобов`язаний до п`ятого числа кожного місяця сплачувати Орендодавцеві орендну плату за користування об`єктом оренди протягом поточного місяця (місяця, в якому (за який сплачується орендна плата).

04 січня 2021 року між Приватним акціонерним товариством "Рівнеліфт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнеліфтпостач" укладено Договір оренди, відповідно до якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у платне строкове користування (в оренду) приміщення (частину приміщень, що розташовані за адресою: Рівненська область, місто Рівне, вулиця Боярка 40А.

Відповідно до акту прийому-передачі №5 від 04.01.2021 року до Договору оренди від 04.01.2021 року укладеного між Приватним акціонерним товариством "Рівнеліфт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнеліфтпостач" Орендодавець передав, а орендар прийняв у платне строкове користування (в оренду) приміщення (частину приміщень, що розташовані за адресою: Рівненська область, місто Рівне, вулиця Боярка 40А, а саме: столярний цех загальною площею 134,4 м2 та складські приміщення (кімната) загальною площею 19,6 м2..

01 лютого 2021 року Позивач та Відповідач уклали договір піднайму №4, за умовами якого Позивач передав Відповідачу в користування столярний цех загальною площею 134,4 м2 та складські приміщення (кімната) загальною площею 19,6 м2. Факт користування Відповідачем майном переданим в користування згідно Договору піднайму №4 протягом наступного терміну: лютий 2021 - березень 2021 року підтверджується актами прийому-передачі робіт, а саме:

- акт прийому-передачі робіт №57 від 28.02.2021 р.;

- акт прийому-передачі робіт №207 від 31.03.2021 р..

Відповідач виконав свої зобов`язання не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість перед Позивачем за Договором оренди від 01.05.2017року на суму 74 660,00 грн. та за Договором піднайму №4 від 01.02.2021 року на суму 12 320,00 грн., всього на загальну суму 86 980,00 гривень за період листопад 2019 року-березень 2021 року.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України збов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, враховуючи, що Позивач довів наявність заборгованості Відповідача за Договором оренди від 01.05.2017року та Договором піднайму №4 від 01.02.2021 року за період листопад 2019 року - березня 2021 року на суму 86 980,00 грн., а Відповідач вказаних обставин належними та допустимими доказами не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на Відповідача, так як спір виник внаслідок його неправильних дій.

Статтею 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до цієї ж статті датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відтак датою ухвалення даного рішення є дата складення його повного тексту.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пруса Романа Валентиновича ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеліфт" (33005, Рівненська область, м. Рівне, вул. Боярка, буд. 40 А, ) заборгованість у сумі 86 980,00 грн. та 2270,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.