ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" червня 2021 р. Cправа № 902/172/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС" (1-й провулок Свободи, буд. 8, м. Ромни, Сумська області, 42000; вул. Путивльська, буд. 3, м. Суми, 40009)

до: Фізичної особи - підприємця Міщука Віталія Володимировича ( АДРЕСА_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Світанок" (вул. Гагаріна, буд. 13, с. Непедівка, Козятинський р-н., Вінницька обл., 22123)

про стягнення 351 000,00 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

за участю представників:

позивача: Середа Ю.С.

відповідача: Путілін Є.В.

третьої особи: не з`явився

присутній: ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В :

26.02.2021 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи - підприємця Міщука Віталія Володимировича про стягнення 351 000,00 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 902/172/21 розподілено судді Яремчуку Ю.О. Підготовче засідання у справі призначене на 01.04.2021 р. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Світанок".

26.03.2021 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/2840/21 від 26.03.2021 р.), який долучений судом до матеріалів справи.

За наслідками розгляду справи 01.04.2021 р. суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на 26.04.2021 р., про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

06.04.2021 р. від відповідача надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/3117/21 від 06.04.2021 р.), який долучений судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом 26.04.2021 р. в судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 26.04.2021 р. повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 25.05.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 25.05.2021 р. повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 15.06.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представники позивача та відповідача та був присутній ОСОБА_2

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 25.05.2021 р.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив.

В якості заявлених позовних вимог позивачем зазначено: між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кроп-Інкріс», Замовник та Фізичною особою-підприємцем Міщуком Віталієм Володимировичем Перевізник склалися господарсько-договірні правовідносини щодо здійснення перевезення вантажу, а саме 18 тонн бобової культури - сої, які належали на праві власності Позивачу.

04.01.2021 р. ФОП Міщук В. В. для надання послуги перевезення вантажу ТОВ «Кроп-Інкріс» надав вантажний автомобіль Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW, державний номерний знак НОМЕР_3 , які належать йому на праві власності.

За твердження позивача, відповідач своїми фактичними діями, підтвердив досягнення домовленості між ним та позивачем щодо усіх істотних умов господарсько-договірних зобов`язань. Таким чином до правовідносин, що склалися між сторонами слід застосовувати законодавство, що регулює відносини у сфері здійснення перевезень вантажу.

Підставою звернення ТОВ «Кроп-Інкріс» з позовною заявою до ФОП Міщука Віталія Володимировича є втрата вантажу (18 тони сої) при його перевезенні 04.01.2021 р., що завдало збитків у розмірі 351 000,00 грн (вартість вантажу). Водієм вказаного автомобільного транспорту був ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія НОМЕР_4 ).

З пояснень позивача вбачається, що завантаження бобової культури відбувалося зі складу СТОВ «АФ «СВІТАНОК» за адресою: село Непедівка, Козятинський район, Вінницька область та мало бути перевезено автотранспортом відповідача на місце відвантаження до м. Суми, вул. Путивльська, буд. З, де розташовані складські приміщення ТОВ «Кроп-Інкріс».

При цьому позивач зауважує, що право власності ТОВ «Кроп-Інкріс» на вантаж та правомірність його відвантаження з адреси СТОВ «АФ» СВІТАНОК» підтверджується наступними документами: договором поставки від 30.10.2020 р. /10/1, укладений між СТОВ «АФ» СВІТАНОК» та ТОВ «Кроп-Інкріс» на придбання сої у кількості 38 тонн; рахунком на оплату № 122 від 30.10.2020 р. виданий СТОВ «АФ» СВІТАНОК» в рамках договору поставки № 30/10/1 від 30.10.2020 р. та суму 741 000,00 грн з ПДВ; платіжним доручення № 3331 від 22.01.2021 р. платника ТОВ «Кроп-Інкріс» на оплату згідно рахунку № 122 від 30.10.2020 р. на суму 500 000,00 грн з ПДВ; платіжним дорученням № 3358 від 27.01.2021 р. платника ТОВ «Кроп-Інкріс» на оплату згідно рахунку № 122 від 30.10.2020 р. на суму 241 000,00 грн з ПДВ; видаткова накладна № 174 від 30.10.2020 р. від СТОВ «АФ» СВІТАНОК» на CVMV 741 000,00 гри. з ПДВ.; договором зберігання № 00658-ВІ від 30.10.2020 р.; актом приймання-передачі на відповідальне зберігання від 30.10.2020 р.; актом повернення з відповідального зберігання від 04.01.2021 р.

Позивачем в позові та в поясненнях зазначається, що вантаж було доставлено не за місцем призначення, а на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р-н, Київська область, де і було проведено вигрузку.

При цьому зазначає, що ТОВ «Кроп-Інкріс» адреси призначення для перевезення сої не змінювало та в жодних правовідносинах з підприємством «БКЗ-ОІЛ» не перебувало, бобова культура, яка є власністю нашого товариства, вказаним вище підприємством не повернута, відповідачем як перевізником в односторонньому самовільному порядку змінено адресу відвантаження вантажу, що призвело до його втрати та понесення ТОВ «Кроп-Інкріс» збитків у розмірі 351 000,00 грн. (вартість товару).

ТОВ «Кроп-Інкріс» було направлено відповідачу претензію про відшкодування збитків, завданих втратою товару на суму 351 000,00 грн від 16.02.2021 р. за вих. № 77.

За фактом незаконного заволодіння чужим майном слідчим СВ Бородянського ВІ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області відкрито кримінальне провадження, яке 06.01.2021 р. внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В рамках проведення оперативно-розшукових дій слідчим СВ Бородянського ВІ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом поліції А. Малютіним було відібрано показання у водія ОСОБА_1 , який керував автотранспортом при перевезенні товару. Водій підтвердив те, що відвантаження вантажу було здійснено на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р- н, Київська область, а не в м. Суми, яке вказувалось ТОВ «Кроп-Інкріс» при погодженні маршруту перевезення.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, в якій вказав, що останньому на праві власності належить транспортний засіб VOLVO FN 13440 державний номерний знак НОМЕР_5 та причіп FRUENAUF модель ТХ 34CW державний номерний знак НОМЕР_3 . За проханням (родича) ОСОБА_1 , який являється водієм дальнобійником, було надано автомобіль в користування, однак жодних договірних відносин ні між ТОВ «КРОП-ІНКРІС» ні між СТОВ «АФ «Світанок» відповідач не мав та робіт на їх замовлення не виконував. При цьому відповідач стверджує, що факт передачі належного останньому транспортного засобу за проханням родича не може ототожнюватись з наданням відповідачем послуги по перевезенню товару позивачу та третій особі.

У відповіді на відзив позивачем стверджується, що у відзиві відповідач не заперечує факту передачі свого транспортного засобу вантажного автомобіля Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_5 та причіпа FRUEHAUF модель TX34CW, державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_1 (водій). Відповідачем жодним чином не доведено належними засобами доказування підстави та мету передачі вказаного автомобіля ОСОБА_1 , який був в подальшому використаний ним для перевезення товару, який належав ТОВ «КРОП-ІНКРІС», що призвело до його втрати в подальшому та нанесення збитків позивачеві. Таким чином ТОВ «КРОП-ІНКРІС» заперечує проти позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву та повністю підтримує свою позицію, викладену в позовній заяві.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

В якості підстав позову позивачем вказано на фактичне надання послуги (за усною домовленістю між сторонами) зі сторони ФОП Міщука В.В. щодо перевезення вантажу, який належить позивачу і його втрата перевізником, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з ФОП Міщука В. В. на користь ТОВ «КРОП-ІНКРІС» збитки завдані втратою товару у розмірі 351 000 грн.

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

Відповідно до статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Поряд з тим, необхідною передумовою для вирішення судом питання про наявність правових підстав для покладення на перевізника відповідальності за пошкодження чи втрату вантажу є встановлення факту прийняття вантажу до перевезення.

Так, в обґрунтування факту прийняття відповідачем вантажу до перевезення, позивачем зазначається те, що 04.01.2021 р. ФОП Міщук В. В. для надання послуги перевезення вантажу ТОВ «Кроп-Інкріс» надав вантажний автомобіль Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW, державний номерний знак НОМЕР_3 , які належать йому на праві власності. Водієм вказаного автомобільного транспорту був ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія НОМЕР_4 ).

Завантаження бобової культури відбувалося зі складу СТОВ «АФ «СВІТАНОК» за адресою: село Непедівка, Козятинський район, Вінницька область та мало бути перевезено автотранспортом відповідача на місце відвантаження до м. Суми, вул. Путивльська, буд. З, де розташовані складські приміщення ТОВ «Кроп-Інкріс». Проте, вантаж було доставлено не за місцем призначення, а на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р-н, Київська область, де і було проведено вигрузку, чим завдано позивачу збитку в розмірі 351 000,00 грн (вартість втраченого вантажу).

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 307 ГК України, положення якої кореспондуються із положеннями статті 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.2,3 ст.909 Цивільного кодексу України).

Суд зауважує, що договір перевезення автомобільним транспортом оформляється накладною, яка супроводжує вантаж на усьому шляху його слідування і на станції призначення видається одержувачеві разом з вантажем. Накладна складається відправником, який відповідає за усі наслідки неправильності, неточності або неповноти зазначених у ній відомостей. Перевізник має право, проте не зобов`язаний, перевіряти достовірність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній. Договір вважається укладеним з моменту здачі вантажу до перевезення разом з накладною. Перевізник робить на накладній відповідну відмітку, а в підтвердження прийому вантажу до перевезення видає відправнику вантажу квитанцію. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Міністерством транспорту України.

Юридичне значення накладної полягає в тому, що: а) вона є обов`язковою письмовою формою договору; б) доводить факт укладення договору і містить його зміст; в) легітимує особу на пред`явлення претензій та позовів до транспортної організації у разі неналежного виконання договору перевезення. На залізничному транспорті накладна є одночасно договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Заставне право діє поки вантаж перебуває у віданні залізниці. Якщо відправник (одержувач) не внесе залізниці належні їй платежі, залізниця використовує заставне право і реалізує вантаж після закінчення передбаченого Правилами граничного терміну його зберігання. Граничний термін зберігання не повинен перевищувати 30 діб (ст. 51 СЗ України).

На автомобільному транспорті основним документом, який визначає взаємовідносини між вантажовідправниками, вантажоодержувачами та автотранспортними підприємствами і організаціями є товарно-транспортна накладна. Вона є єдиним для всіх учасників перевізного процесу юридичним документом, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Облік транспортної роботи і розрахунки за перевезення провадяться виключно на підставі дорожніх листів та прикладених до них товарно-транспортних накладних або актів заміру (зважування) (п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні; п. 47 САТ УРСР). До інших перевізних документів відносять дорожній лист, подорожній лист, передавальну відомість у разі перевезення у прямому змішаному сполученні та інші. Усі вони є документами первинної звітності і мають доказове значення. При цьому, дорожній лист вантажного автомобіля (документ установленого законодавством зразка для визначення та обліку роботи автомобільного транспортного засобу) є документом, без якого перевезення не допускається. Крім того, залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів на перевезення вантажів автомобільним транспортом додаються інші (ветеринарні, санітарні та якісні - сертифікати, свідоцтва, довідки, паспорти тощо), що визначаються правилами перевезень зазначених вантажів.

Товарно-транспорту накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом вантажовідправник повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів, а також засвідчує всі екземпляри підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у вантажовідправника, другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику (ст. 11 САТ України).

Відповідно до п.11.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Час прибуття автомобіля для завантаження встановлюється у пункті вантаження з моменту проставляння в товарно-транспортній накладній відмітки про фактичний час прибуття автомобіля для завантаження, а час прибуття автомобіля для розвантаження - з моменту пред`явлення водієм товарно-транспортної накладної в пункті розвантаження (п.8.25 Правил).

Отже, облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу підтверджується, письмовим договором, товарно-транспортною документацією, зокрема товарно-транспортними накладними, тощо.

Таким чином, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства належним доказом надання відповідачем послуг з перевезення є укладений між сторонами договору та супроводжуючі документи у формі товарно - транспортної накладної.

Однак як встановлено судом, між сторонами не укладався договір перевезення в письмовій формі та в матеріалах справи відсутні докази підписання між сторонами товарно-транспортної накладної.

Водночас надані позивачем в якості доказу надання послуг перевезення відповідачем, а саме документи, що підтверджують право власності на вантаж, не дають суду підстави стверджувати, що відповідачем були надані послуги з перевезення вантажу, тому що дані документи підтверджують лише факт перебування у власності позивача вантажу.

Судом не приймається до уваги посилання позивача на матеріали досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 0000007, оскільки згідно з ч.6 ст.75 ГПК України лише обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Сама лише наявність користуванням автотранспортним засобом, який належить відповідачу на праві приватної власності не є достатньою підставою для стягнення з відповідача шкоди у даному випадку без доведення спричинення збитків відповідачем. В той же час, позивачем не доведено, що відповідачем було залучено третю особу для здійснення перевезення.

Також не можуть слугувати доказами передачі вантажу для перевезення саме відповідачем пояснення свідка, яке наявні в матеріалах справи, позаяк він не може підтверджувати факт перебування відповідача у договірних або трудових відносинах з водієм, дії якого за твердженням позивача і призвели до спричинення матеріальної шкоди (збитків), використання відповідачем на договірних засадах тощо, автомобіля Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, аналіз наявних в матеріалах справи доказів зумовлює висновок про недоведеність позивачем всупереч вимог ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України наявності всіх вказаних вище обов`язкових елементів правопорушення, а саме шкоди; протиправної поведінки заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та діями/бездіяльністю відповідача (його виною).

За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд констатує, що аргументи позивача та надані на їх підтвердження докази є менш вірогідними для встановлення обставини спричинення саме відповідачем матеріальної шкоди позивачеві, ніж надані відповідачем обґрунтування заперечень проти позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків у сумі 351 000,00 грн. У відповідності до вимог ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 7, 11, 13, 15, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 86, 88, 89, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 24 червня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2,3 - позивачу (1-й провулок Свободи, буд. 8, м. Ромни, Сумська області, 42000; вул. Путивльська, буд. 3, м. Суми, 40009)

4 - відповідачу (АДРЕСА_1)

5 - третій особі (вул. Гагаріна, буд. 13, с. Непедівка, Козятинський р-н., Вінницька обл., 22123)