УХВАЛА

м. Київ

29.06.2021Справа № 910/9479/21

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши

позовну заяву Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську

до 1. Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України»

2. Державної служби України з етнополітики та свободи совісті

3. Державного реєстратора Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустової Марії Євгенівни

про визнання недійсними рішень, статутів та вчинення дій

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

11.06.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську з вимогами до Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», Державної служби України з етнополітики та свободи совісті та Державного реєстратора Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустової Марії Євгенівни про визнання недійсними рішень, статутів та вчинення дій.

Вказана позовна заява обґрунтована тими обставинами, що оспорювані рішення засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України були проведені без кворуму, не уповноваженим складом Синоду, без повідомлення позивача (в тому числі).

За таких обставин, позивач просив суд:

1) визнати недійсними рішення, оформлені протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №22/03 від 22.03.2019;

2) визнати недійсним статут, затверджений протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №22/03 від 22.03.2019 та зареєстрований наказом Міністерства культури України №409 від 20.05.2019;

3) визнати недійсними рішення, оформлені протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №31/10 від 31.10.2020;

4) визнати недійсним статут, затверджений протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України 31/10 від 31.10.2020 та зареєстрований наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті №5/10-03/с від 23.04.2021;

5) скасувати реєстраційну дію: «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» №020001082 від 13.05.2021, проведену державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною щодо Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України».

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони державним реєстраторам та будь-яким іншим посадовим/службовим особам Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, іншим суб`єктам державної реєстрації проводити (вчиняти) щодо Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України» будь-які реєстраційні дії, передбачені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» та/або Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Заява про забезпечення позову обґрунтована тими обставинами, що «нове керівництво» Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України» може в будь-який момент зареєструвати нову редакцію статуту, якою нав`язати громадам нові правила здійснення ними своїх повноважень головної ланки в структурі управління Церкви або внести нові зміни до відомостей про керівника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 позовну заяву Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

23.06.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивачем, зокрема, заявлено нову позовну вимогу про зобов`язання Державної служби України з етнополітики та свободи совісті скасувати реєстрацію статуту Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», проведену наказом №5/10-03/с від 23.04.2021.

Розглянувши матеріали позовної заяви Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі, зважаючи на наступні обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсними рішення, оформлені протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №22/03 від 22.03.2019, та визнати недійсними рішення, оформлені протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №31/10 від 31.10.2020.

Вказані вимоги обґрунтовані тими обставинами, що оспорювані рішення засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України були проведені без кворуму, не уповноваженим складом Синоду, без повідомлення позивача (в тому числі).

В свою чергу позовні вимоги позивача про 1) визнання недійсним статуту, затвердженого протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України №22/03 від 22.03.2019 та зареєстрованого наказом Міністерства культури України №409 від 20.05.2019, 2) визнання недійсним статуту, затвердженого протоколом засідання Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України 31/10 від 31.10.2020 та зареєстрованого наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті №5/10-03/с від 23.04.2021, та 3) скасування реєстраційної дії: «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» №020001082 від 13.05.2021, проведеної державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною щодо Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», мають похідний характер від позовних вимог про визнання недійсними вказаних рішень Синоду, так як у випадку задоволення судом позову про визнання недійними рішень Синоду, на яких затверджувались зміни та нові редакції статуту (оспорювані) та, такі зміни та редакції статуту підлягають скасуванню.

Так само, позовну вимога про зобов`язання Державної служби України з етнополітики та свободи совісті скасувати реєстрацію статуту Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», проведену наказом №5/10-03/с від 23.04.2021, має похідний характер, оскільки вказаний суб`єктом державної реєстрації для релігійних організацій своїм наказом №5/10-03/с від 23.04.2021 зареєстрував нову редакцію Статуту Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України».

Згідно зі статтею 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви.

Відповідно до частин 2, 4 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями). На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.

Позивач у даній справі - Релігійна громада Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську у канонічних та організаційних питаннях підпорядковується Релігійній організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України».

За статутом Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України, Єпископат Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України є центром релігійного об`єднання, який репрезентує всю Німецьку Євангелічно-лютеранську Церкву України та об`єднує пов`язані між собою місцеві громади Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України. Кожна громада в складі Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України є самостійною юридичною особою, а Єпископат Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України є неприбутковою організацією, яка здійснює свою духовну, адміністративну і господарську організацію відповідно до Закону України «Про свободу совісті і релігійні організації».

Синод Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України є вищим законодавчим органом Церкви України і належить до вищого рівня церковного керівництва.

Відповідно до п. 4.3 Статуту Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України Синод має юридичне право вирішувати усі питання, які стосуються законодавчо-встановленої синодальної території округу (Єпископату, Єпархії України) в межах України. Виняток можуть складати питання, які вирішуються винятково громадою, чи ті, що входять у компетенцію регіональних церковних округів. Синод також є вищою апеляційною інстанцією в НЄЛЦУ для вирішення внутрішніх і міжгромадських конфліктів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, серед основних питань порядку денного засідання Синоду, проведеного 22.03.2019, було питання про затвердження оновленого списку Громад та прийняття Статуту Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України».

Порядком денним Засідання Синоду Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», яке відбулось 31.10.2020, та прийняті рішення на якому оформлені Протоколом №31/10, було: - святкове богослужіння з нагоди річниці Реформації та відкриття Синоду, - про прийняття повістки Синоду, обрання голови та секретаря, - про приведення у відповідність до статуту назви Церковного управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України, - про затвердження нової редакції Статуту, - про обрання Шварца П.М. Єпископом, - про обрання Шварца П.М. на посаду керівника, - про затвердження звіту Єпископа та Пленум, - про затвердження звіту президента Синоду та Пленум, - доповідь поєднання побожності та освідченості у творчості та життя Ф. Меланхтона, - про затвердження звіту касира церкви, затвердження проекту бюджету на 2021 рік та Пленум, - про прийняття логотипу Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», - про необхідність перевірки ревізійною комісією, - про створення статутної комісії та делегування 3 осіб для створення проекту внутрішнього статуту. Обрання 3 представників Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», - закриття Синоду, - молитва.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що спір, який розглядається у цій справі, є спором між релігійною громадою, яка є першим організаційним рівнем управління Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України, та вищим рівнем церковного управління - Церковним Управлінням (Єпископату) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви, і спір стосується в цілому рішень щодо ієрархічної та інституційної структури Церкви та її керівництва. Ці питання не є такими, що регулюються актами цивільного законодавства, а є предметом регулювання статутами позивача і відповідача 1.

Згідно статтею 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином, чинним законодавством України передбачено, що церква та релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Судова влада є складовою державної влади в України. Законодавець надав релігійним організаціям в Україні право автономно здійснювати свою діяльність, визначати напрями цієї діяльності, утворювати в своєму складі необхідні органи, для провадження діяльності, та, в тому числі, вирішувати відповідні спори, у випадку їх виникнення, відокремлено від держави. Суди наділені повноваженням розглядати спори щодо релігійних організацій, однак, у визначених випадках, наприклад, трудові спори, питання щодо ліквідації релігійної організації (правила цивільного судочинства), майнові спори (господарське судочинство) тощо.

Спори щодо ієрархічної та інституційної структури Церкви та порядку формування органів управління керівництва є внутрішньоцерковними спорами, на які не поширюється судова юрисдикція.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 916/3530/19.

При цьому, суд вважає необґрунтованим посилання позивача на постанову ВП Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, оскільки подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові В.П. Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16). При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Правовідносини у даній справі та у справі №910/10011/19 не є подібними, у зв`язку з чим посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові В.П. Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, є необгрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже у переліку спорів, які відносяться до юрисдикції господарських судів та встановлені статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, справи із таким предметом спору як у даній справі відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 916/3530/19.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги, що вказаний спір не підлягає розгляду судами України, так як на нього не поширюється юрисдикція держави в цілому, не підлягає роз`ясненню позивачу порядок подальшої судової юрисдикції.

Відповідно до ч. 5 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 175, 134, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі №910/9479/21 з позовом Релігійної громади Святої Катерини Німецької євангелічно-лютеранської церкви в м. Дніпропетровську до Релігійної організації «Церковне управління (єпископат) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України», Державної служби України з етнополітики та свободи совісті та Державного реєстратора Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустової Марії Євгенівни про визнання недійсними рішень, статутів та вчинення дій.

Згідно ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Суддя О.М. Спичак