ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/721/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Берікул М.Ю. в порядку самопредставництва;

Від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Одеської митниці Держмитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю „Торино про стягнення 9 343 183,70 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Одеська митниця Держмитслужби (далі по тексту Митниця) звернулась до господарського суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю „Торино (далі по тексту ТОВ „Торино) про стягнення збитків у розмірі 9 343 183,70 грн., які складаються із вартості втраченого майна у сумі 9 340 683,70 грн. та витрат у розмірі 2500,00 грн., понесених позивачем у зв`язку із проведенням оцінки майна. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. в частині забезпечення збереження майна.

ТОВ „Торино жодного разу в судові засідання по даній справі не з`явилось, про причини неявки суд не повідомляло. При цьому, суд зазначає, що відповідач був повідомлений судом про розгляд даної справи шляхом надсилання ухвал на його адресу, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 65005, м. Одеса, вул. Дальницька, буд. 46. Проте, ухвали суду, якими відповідач був повідомлений про розгляд даного спору, були повернуті до суду у зв`язку із відсутністю адресата.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Враховуючи вимоги п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, господарський суд доходить висновку про належне повідомлення ТОВ „Торино про розгляд господарським судом даної справи. Оскільки відповідачем не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступне.

29.02.2016р. між Одеською митницею ДФС (Поклажодавець) та ТОВ „Торино (Зберігач) було укладено договір про надання послуг відповідального зберігання №42, відповідно до п. 1.1 якого Зберігач зобов`язується надати Поклажодавцю послуги відповідального зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які відповідно до ст. 238 Митного кодексу України зберігаються Поклажодавцем. Конкретний перелік та види товару, який передається на відповідальне зберігання, визначаються сторонами у окремих актах приймання-передачі товару. Поклажодавець зобов`язується оплатити послуги Зберігача. Товари зберігаються у складських приміщеннях Зберігача або в орендованих ним приміщеннях. З моменту фактичної передачі товарів Поклажодавцем Зберігачу на останнього покладається обов`язок по його збереженню в первинному вигляді з урахуванням їх природного зносу. Право власності на товар до Зберігача не переходить, товар не може бути задіяний у господарській діяльності останнього або бути переданим на зберігання, виданим третім особам без відома та письмового дозволу Поклажодавця.

Згідно з п. п. 5.1 , 5.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. послуги надаються Зберігачем після підписання договору та погоджуються сторонами в кожному випадку. Місце надання послуг: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 3/5.

Відповідно до п. 6.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. Поклажодавець має право безперешкодного доступу на складські приміщення, в яких зберігаються товари, передані ним на відповідальне зберігання; перевіряти якість і повноту надання послуг; витребувати від Зберігача у будь-який час (та у будь-якій кількості) товари; проводити інвентаризацію товару, переданого для відповідального зберігання; вживати заходи щодо відшкодування збитків, у разі встановлення втрати (нестачі), крадіжки або пошкодження товару (пред`являти претензію, подати цивільний позов до суду; отримувати страховий платіж від страхової компанії чи відшкодування від охоронної фірми у разі наявності відповідних договорів на зазначені послуги тощо).

Приписами п. 6.3 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. встановлено, що Зберігач зобов`язується за першою вимогою Поклажодавця повертати йому товари в тому самому стані, у якому вони були прийняті на відповідальне зберігання зі складанням відповідних документів, передбачених Порядком №627; за першою усною або письмовою вимогою Поклажодавця надавати йому доступ до товарів. У разі відсутності матеріально-відповідальної особи (директора) забезпечити покладання обов`язків на іншу матеріально-відповідальну особу та письмово повідомити про це Поклажодавця в той же день.

Відповідно до п. п. 7.1, 7.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. Поклажодавець по кожному окремому випадку повідомляє Зберігача про намір розмістити або видати зі складу митниці товари. Розміщення товарів на зберігання та його видача супроводжується складанням документів, перелік та кількість примірників яких передбачена Порядком №627.

Згідно з п. 8.3 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. Зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) товару - у розмірі його вартості, з урахуванням збитків визначених відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996р. N 116 та Методикою оцінки майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003р. N1891, а у разі пошкодження товарів - у розмірі суми, на яку знизилася їх вартість. Якщо внаслідок пошкодження товарів їх якість змінилася настільки, що вони не можуть бути використані за первісним призначенням, Поклажодавець має право відмовитись від цих товарів і вимагати від Зберігача відшкодування їх вартості.

Умовами п. 11.1 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.03.2016р. та в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо).

30.03.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було укладено додаткову угоду №3 до договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору до 31.12.2017р.

26.05.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було підписано акт приймання-передачі, з якого вбачається, що відповідачу було передано на відповідальне зберігання майно (аксесуари для телефонів).

16.06.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було підписано акт приймання-передачі, з якого вбачається, що відповідачу було передано на відповідальне зберігання майно (тканину), попередня вартість якого складає 3 269 094,78 грн.

28.07.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було підписано акт приймання-передачі №3, з якого вбачається, що відповідачу було передано на відповідальне зберігання майно (блокіратори догори), попередня вартість якого складає 70 000,00 грн.

01.08.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було підписано акт приймання-передачі №4, з якого вбачається, що відповідачу було передано за адресою розташування його складу, а саме: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 3/5, на відповідальне зберігання майно (газові плити), попередня вартість якого складає 304 903,50 грн.

25.08.2017р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було підписано акт приймання-передачі №16/1, з якого вбачається, що відповідачу було передано на відповідальне зберігання керамічну емаль.

12.12.2019р. комісія Одеської митниці ДФС на виконання наказу голови комісії з реорганізації Одеської митниці ДФС віл 12.12.2019р. №111-аг «Про проведення інвентаризації» для підтвердження наявності прийнятих на зберігання товарів відповідно до договору відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. прибула 12.12.2019р. на склад ТОВ „Торино за адресою м. Одеса, вул. Генерала Цветаева 3/5. Так, у складеному комісією акті від 12.12.2019р. зазначено, що майно, яке було передане на відповідальне зберігання повинно було знаходитись за вищезазначеною адресою у складі на четвертому поверсі, але на четвертому поверсі складське приміщення на теперішній час орендує інша фірма.

16.12.2019. інвентаризаційною комісією Одеської митниці ДФС, створеною відповідно до наказу Одеської митниці ДФС від 12.12.2019р. за №11-аг, за результатами проведення інвентаризації матеріальних цінностей, було складено протокол, з якого вбачається, що у зв`язку з відсутністю матеріально-відповідальної особи ТОВ „Торино (керівника або уповноваженого представника) та не допуск комісій до складів відповідального зберігання а також відсутністю будь-якого реагування на листи Одеської митниці ДФС від 20.12.2019р. за № 11407/10/15-70-03-05-30, № 11408/10 15-70-03-05-30, ЛЧ 1409/10/15-70-03-05-30 щодо повернення майна, що має знаходитись на зберіганні перелічених у таблиці №2 зберігачів, в тому числі ТОВ „Торино, комісія не мала можливості встановити фактичну наявність майна.

28.12.2019р. між Одеською митницею ДФС та Одеською митницею Держмитслужби було складено акт №1 приймання-передачі активів та пасивів у зв`язку з реорганізацією Одеської митниці ДФС шляхом приєднання до Одеської митниці Держмитслужби.

24.06.2020р. між Митницею та ТОВ „Актив інвестментс було укладено договір про надання послуг з проведення незалежної оцінки майна №100/2020, відповідно до умов якого ТОВ „Актив інвестментс прийняло на себе зобов`язання за дорученням позивача провести незалежну оцінку ринкової вартості втраченого від нестачі майна. Вартість послуг згідно умов договору складає 2500,00 грн.

Перелік об`єктів оцінки та калькуляція послуг з визначення вартості об`єкта оцінки були визначені Митницею та ТОВ „Актив інвестментс у додатках №1 та №2 до договору про надання послуг з проведення незалежної оцінки майна №100/2020 від 24.06.2020р.

23.10.2020р. між Митницею та ТОВ „Актив інвестментс було підписано акт приймання-передачі виконаних послуг за договором №100/2020 від 24.06.2020р., з якого вбачається, що ТОВ „Актив інвестментс були надані послуги щодо визнання вартості втраченого майна згідно додатку №1.

07.07.2020р. ТОВ „Актив інвестментс було складено звіт з незалежної оцінки ринкової вартості втраченого та виявленого як нестача майна у кількості 17 позицій, з якого вбачається, що станом на 16.12.2019р. ринкова вартість майна, яке було передано ТОВ „Торино на відповідальне зберігання згідно договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., складає 9 340 683,70 грн.

08.07.2020р. суб`єктом оціночної діяльності ТОВ „АМК Траст (Мораренко В.В.) було складено рецензію №0708/409-1 на звіт з визначення ринкової вартості втраченого та виявленого як нестача майна у кількості 17 позицій, з якого вбачається, що звіт з визначення ринкової вартості втраченого та виявленого як нестача майна у кількості 17 позицій, що складений ТОВ „Актив інвестментс, кваліфікується як такий, що відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у звіті є зауваження редакційного характеру, які не вплинули на достовірність отриманого результату.

На підставі платіжного доручення №283 від 11.11.2020р. Митницею було переховано на рахунок ТОВ „Актив інвестментс грошові кошти у розмірі 2500,00 грн., які є вартістю наданих останнім послуг згідно договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „Торино, позивачем було наголошено, що він як правонаступник Одеської митниці ДФС, має право вимагати стягнення збитків у зв`язку з втратою відповідачем переданого на відповідальне зберігання майна, ринкова вартість якого була визначена суб`єктом оцінки згідно звіту з незалежної оцінки ринкової вартості втраченого майна.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України (далі по тексту ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Приписами ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

У силу вимог ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 29.02.2016р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ „Торино було укладено договір про надання послуг відповідального зберігання №42, відповідно до умов якого відповідачем були прийняті на себе зобов`язання щодо надання послуг відповідального зберігання товарів, забезпечення зберігання яких відповідно до вимог ст. 238 Митного кодексу України покладено на Одеську митницю ДФС.

На виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., Одеською митницею ДФС було передано на зберігання товари, що підтверджується вищевказаними по тексту рішення актами приймання-передачі майна. Проте, докази на підтвердження повернення відповідачем переданого на відповідальне зберігання товару, після закінчення встановленого договором №42 від 29.02.2016р. строку, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до п. 6.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. Поклажодавець має право безперешкодного доступу на складські приміщення, в яких зберігаються товари, передані ним на відповідальне зберігання; перевіряти якість і повноту надання послуг; витребувати від Зберігача у будь-який час (та у будь-якій кількості) товари; проводити інвентаризацію товару, переданого для відповідального зберігання; вживати заходи щодо відшкодування збитків, у разі встановлення втрати (нестачі), крадіжки або пошкодження товару (пред`являти претензію, подати цивільний позов до суду; отримувати страховий платіж від страхової компанії чи відшкодування від охоронної фірми у разі наявності відповідних договорів на зазначені послуги тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2019р. комісією Одеської митниці ДФС було складено акт про відсутність уповноваженої особи ТОВ „Торино за адресою зберігання товару, а саме: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 3/5. При цьому, згідно протоколу від 16.12.2019р., складеного інвентаризаційною комісією Одеської митниці ДФС, встановити фактичну наявність переданого відповідачу майна на відповідальне зберігання не вбачається за можливе, що, відповідно, свідчить про втрату майна.

Враховуючи звернення до господарського суду із даними позовними вимогами Одеської митниці Держмитслужби, якою було вказано про перехід до неї прав та обов`язків Одеської митниці ДФС за договором про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018р. № 1200 Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України було вирішено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу; установлено, що Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства. Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р. № 227 Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України (Офіційний вісник України, 2019р., № 26, ст. 900) державна митна служба, її територіальні органи виконують встановлені законодавчими та іншими нормативно-правовими актами функції та повноваження органів доходів і зборів до внесення до таких актів відповідних змін у частині, що стосується повноважень Державної митної служби, її територіальних органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019р. № 858 Про утворення територіальних органів Державної митної служби постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2, зокрема Одеську митницю ДФС було реорганізовано шляхом приєднання до Одеської митниці Держмитслужби.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 27.11.2019р. до реєстру було внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення Одеської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39441717) в результаті її реорганізації та станом на 16.06.2021р. Одеська митниця ДФС знаходиться в стані припинення.

При цьому, 06.11.2019р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про проведення державної реєстрації Одеської митниці Держмитслужби як юридичної особи.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019р. № 1217-р Питання Державної митної служби було погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р. № 227 Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Згідно зі ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Господарський суд зазначає, що відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Одеської митниці ДФС як юридичної особи не є визначальною підставою для заміни відповідача його правонаступником, оскільки відсутність зазначених відомостей свідчить про відсутність підстав для правонаступництва в розумінні приписів ст. 104 ЦК України. Проте, в даному випадку з дати початку виконання Одеською митницею Держмитслужби функцій і повноважень Одеської митниці ДФС відбулося фактичне (компетенційне) правонаступництво, а, отже, факт припинення (ліквідації) юридичної особи не є вирішальним.

З огляду на вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що незважаючи на відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Одеської митниці ДФС як юридичної особи, має місце перехід функцій і повноважень від ДФС України до Держмитслужби України, що, відповідно, свідчить про наявність у позивача права на звернення до господарського суду із даними позовними вимогами. Позиція господарського суду із даного питання відповідає висновкам, до яких дійшов Верховний Суд у постанові від 30.11.2020р. по справі №260/453/19.

Згідно з ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, господарський суд доходить висновку, що саме на ТОВ „Торино, як Зберігача за договором про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., покладено обов`язок забезпечити схоронність товару, а також відшкодувати вартість товару у разі його втрати. При цьому, господарський суд зазначає, що незважаючи на передання позивачем на зберігання майна, яке не є власністю Митниці, остання має право вимагати стягнення збитків, завданих втратою майна, оскільки за договором про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р. позивач виступає Поклажодавцем.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статей 224, 225 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Господарський суд зазначає, що для настання цивільної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: вина особи, яка заподіяла шкоду; протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повернення ТОВ „Торино товару, переданого на відповідальне зберігання згідно договору №42 від 29.02.2016р., після закінчення строку дії договору. При цьому, з наданого позивачем акту від 12.12.2019р. вбачається, що у комісії Одеської митниці ДФС була відсутня фактична можливість перевірити наявність переданого на відповідальне зберігання майна, у зв`язку з відсутністю уповноваженої особи ТОВ „Торино за адресою м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 3/5. З викладених обставин господарський суд доходить висновку про доведеність позивачем факту неналежного виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору №42 від 29.02.2016р., в частині забезпечення збереження майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Згідно з п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №116 від 22.01.1996р., розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. У разі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі, територіальній громаді або суб`єкту господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, розмір збитків визначається відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Положеннями п. п. 81, 82 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2003р., положення цього розділу застосовуються для визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі в особі державних органів, державних підприємств; територіальній громаді в особі органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств або суб`єкту господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, у разі необхідності обґрунтування наявності або установлення факту розкрадання, нестачі, знищення, псування майна. Визначення розміру збитків переважно здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки. У разі коли державний орган або орган місцевого самоврядування є замовником проведення такої оцінки, виконавець оцінки обирається на конкурсних засадах.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.07.2020р. ТОВ „Актив інвестментс було складено звіт з незалежної оцінки ринкової вартості втраченого та виявленого як нестача майна у кількості 17 позицій, з якого вбачається, що станом на 16.12.2019р. ринкова вартість майна, яке було передано ТОВ „Торино на відповідальне зберігання згідно договору про надання послуг відповідального зберігання №42 від 29.02.2016р., складає 9 340 683,70 грн. Сліз зазначити, що на вказаний звіт суб`єктом оціночної діяльності ТОВ „АМК Траст було складено рецензію №0708/409-1, з якої вбачається, що звіт відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про доведеність Митницею факту втрати майна, ринкова вартість якого складає 9 340 683,70 грн. та була визначена відповідно до звіту з незалежної оцінки ринкової вартості втраченого та виявленого як нестача майна у кількості 17 позицій. Наведене, відповідно, свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачеві збитками.

В силу положень ч. ч. 1-3 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про наявність у діях ТОВ „Торино таких елементів складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка, вина та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою та завданою шкодою.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, а також наявність складу цивільного правопорушення а саме: вини, протиправної поведінки, доведення позивачем факту завдання йому збитків та причинного зв?язку між збитками та протиправною поведінкою відповідача, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених Митницею до ТОВ „Торино позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача збитків у розмірі 9 340 683,70 грн.

У задоволенні заявлених Митницею позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 2500,00 грн., понесених у зв`язку із залученням суб`єкта оціночної діяльності для складення звіту про оцінку майна, необхідно відмовити, оскільки вказані витрати позивача за своєю правовою природою є судовими витратами, розподіл яких має здійснюватись між сторонами відповідно до вимог процесуального законодавства за результатами вирішення спору по суті.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявлених Одеською митницею Держмитслужби до товариства з обмеженою відповідальність „Торино позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача збитків у розмірі 9 340 683,70 грн. В решті позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства щодо розподілу судових витрат, суд доходить висновку про наявність підстав для покладення на відповідача, понесених позивачем витрати на проведення оцінки майна у повному розмірі, судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Торино /65005, м. Одеса, вул. Дальницька, буд. 46; ідентифікаційний код 39579522/ на користь Одеської митниці Держмитслужби /65078, м. Одеса, вул. Юрія та Івана Лип, буд. 21 А; ідентифікаційний код 43333459/ збитки у розмірі 9 340 683,70 грн. /дев`ять мільйонів триста сорок тисяч шістсот вісімдесят три грн. 70 коп./, витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 2500,00 грн. /дві тисячі п`ятсот грн. 00 коп./, судовий збір у розмірі 140 110,26 грн. /сто сорок тисяч сто десять грн. 26 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 23 червня 2021 р.

Суддя С.П. Желєзна