ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2021 р. Справа№ 925/1629/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кривенко Діани Віталіївни на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.02.2021 (повний текст складено 22.02.2021)

у справі № 925/1629/20 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айсал"

до Фізичної особи - підприємця Кривенко Діани Віталіївни

про стягнення 52 459,72 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Айсал" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Кривенко Діани Віталіївни про стягнення 52 459,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо здійснення своєчасної та повної оплати за договором оренди устаткування від 27.01.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.02.2021 у справі № 925/1629/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кривенко Діани Віталіївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсал» 48 774,19 грн. заборгованості з орендної плати, 1 534,87 грн. пені, 1 171,79 грн. інфляційних втрат, 538,21 грн. 3% річних, 2 102,00 грн. судового збору, 5 000,00 грн. витрат на послуги адвоката. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем доведено право на стягнення з боржника на свою користь 48774,19 грн боргу по оренді обладнання пилорами за період з січня 2020 року по грудень 2020 року, що не спростовано в належний спосіб відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- судом не враховано усі обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам;

- в оскаржуваному рішенні не враховано, що позивачем протягом дії даного договору оренди устаткування від 27.01.2020 жодного разу не було надано відповідачу рахунків на оплату орендної плати, а тому відповідач, як орендар по договору оренди устаткування, був позбавлений можливості сплатити орендну плату на користь позивача, оскільки на жодному рахунку на оплату орендної плати, які є в матеріалах справи, відсутня відмітка відповідача про його отримання. Також в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу даних рахунків поштовим чи будь-яким іншим видом зв`язку, як наслідок, відсутність у позивача права на стягнення орендної плати, пені, інфляційних втрат, 3% річних за користування коштами, а також витрат на правову допомогу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду 15.03.2021 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 апеляційну скаргу залишено без руху з огляду на неподання документів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

29.03.2021 від представника відповідача надійшов лист, до якого додано квитанцію № 6 від 26.03.2021 про сплату 3 153,00 грн. судового збору.

Після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного 12.04.2021, розглянувши надані відповідачем документи та матеріали апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що відповідач усунув недоліки апеляційної скарги, остання відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України, підстав для її повернення та відмови у відкритті апеляційного провадження не встановлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.01.2020 між ТОВ «Айсал» в особі директора Чебека Айхана, що діє на підставі Статуту та фізичною особою - підприємцем Кривенко Д.В. було укладено договір оренди устаткування (а.с. 16-18).

На виконання умов Договору (п.п. 1.1, 6.1) позивачем згідно акту від 27 січня 2020 приймання-передавання майна (а.с. 19) передано, а відповідачем прийнято в платне користування верстат стрічкопиляльний ПЛП-Астра-ЕС-6.2 з додатковою комплектацією: повнопривідний обертач колоди, дистанційні пневмозатискувачі, дебаркер. Майно прийняте без зауважень, відповідно до призначення.

Щомісячний розмір орендної плати за користування обладнанням становить 4800 грн. (з ПДВ) - п. 4.1. договору.

Відповідно до пункту 4.2 договору орендна плата сплачується орендодавцю з моменту підписання акту приймання-передавання до моменту повернення майна з оренди, до 25 числа поточного місяця.

Закінчення строку договору не звільняє орендаря від сплати орендної плати.

Відповідачеві виставлені рахунки на оплату щомісячно (а.с. 9-14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання по договору оренди виконав повністю та належним чином, передавши відповідачу в оренду обладнання стрічкової пилорами, проте відповідач свої зобов`язання не виконав і орендну плату за період з 27 січня 2020 по 17 грудня 2020 - не сплатив.

Доказів належної сплати орендної плати відповідач суду не надав.

Відповідно до п. 8.1 Договору за невиконання та/або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

У разі прострочення виплати орендної плати, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої частини орендної плати за кожен день прострочення (п. 8.3 Договору).

Тому позивачем на суму заборгованості нараховано пеню в сумі 1975,53 грн, інфляційні втрати в сумі 1171,79 грн та 3% річних в сумі 538,21 грн.

Невиконання відповідачем умов договору, непогашення орендної плати стали підставою звернення позивача до суду за захистом порушеного права та примусового стягнення боргу. Інших доказів не подано.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивач та відповідач є самостійними юридичними особами з присвоєнням ідентифікаційних кодів та внесенням реєстраційних даних в ЄДРПОУ.

Місце здійснення ними господарської діяльності відповідає записам в ЄДРПОУ - приписи ст. 93 ЦК України.

Правові основи діяльності позивача та відповідача врегульовані положеннями Конституції України, нормами ЦК та ГК України.

Відносини між сторонами слід розцінювати як змішані відносини оренди рухомого майна, що врегульовано вимогами гл. 58 ЦК України, положеннями ГК України про господарський договір. Суд вважає, що сторонами договору оренди індивідуально визначеного рухомого майна від 27.01.2020 досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Суд враховує також презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку - є господарським зобов`язанням.

Згідно з частиною 1 статті 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 759 ЦК України, ст. 283 ГК України орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування об`єктом незалежно від результату господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, у відповідача виникло зобов`язання щодо внесення орендної плати за оренду обладнання на умовах договору оренди устаткування від 27 січня 2020 року.

Наявність заборгованості по грошовому зобов`язанню відповідача підтверджується поданими документами в справу. Відповідач не заперечив використання майна позивача за плату.

На час звернення позивача до суду заборгованість сплачена не була. Спору в частині повернення орендованого майна після закінчення строку договору немає.

Відповідач не спростував належними доказами вимоги позивача та не надав доказів повного погашення боргу перед позивачем.

Позивачем доведено право на стягнення з боржника на свою користь 48774,19 грн. боргу по оренді обладнання пилорами за період з січня 2020 року по грудень 2020 року, що не спростовано в належний спосіб відповідачем.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

На підставі вказаної норми позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1171,79 грн інфляційних втрат та 538,21 грн - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат та 3% річних за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «Ліга Закон: ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3.», судом встановлено, що нарахування інфляційних та 3% річних здійснено позивачем вірно, не перевищує сум можливого нарахування за спірні періоди, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Відповідач доводи позивача не спростував, свого розрахунку не надав.

Відповідно до положень п. 8.3 Договору в разі прострочення виплати орендної плати, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої частини орендної плати за кожен день прострочення (п. 8.3 Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Здійснивши перевірку правильності нарахування пені за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «Ліга Закон: ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3.», судом встановлено, що нарахування пені здійснено позивачем невірно.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 1975,53 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з січня 2020 року по жовтень 2020 року.

Враховуючи положення ст. 232 ГК України щодо обмеження строку нарахування пені, підлягають до задоволення частково вимоги позивача щодо стягнення пені - за 6 місяців, в розмірі 1534,87 грн. В решті позовних вимог щодо стягнення пені належить відмовити.

Суд вважає, що позивачем використано належний спосіб захисту свого порушеного права відповідно до приписів ст.ст. 15,16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 74, 76-79 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Суд при прийнятті рішення враховує правові позиції та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п. 4 ст. 11 ГПК України):

- принцип правової певності та юридичної визначеності, в тому числі недопустимість ревізування рішень судів, які набрали законної сили - з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення «Агрокомплекс проти України» №23465/03 від 08.03.2012);

- принцип повноти та межі обгрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія А, №303-А, п. 29);

- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення «Желтяков проти України» №4994/04 від 09.09.2011).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» («Chapman vs. the United Kingdom»), заява № 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

У пункті 49 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Таким чином, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по орендній платі в розмірі 48 774,19 грн., 1 534,87 грн. пені, 1 171,79 грн. інфляційних втрат, 538,21 грн. - 3% річних за оплатне використання обладнання пилорами за період з 27 січня 2020 року по 17 грудня 2020 року.

Суд зазначає, що проведення оплати боргу відповідачем під час розгляду справи та неподання ним доказів у справу має враховуватись виконавчою службою при виконанні рішення суду в ході виконавчого провадження.

Окрім того, позивач вказує, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані з розглядом даної справи, складає 5000,00 грн, та підтверджується Договором про надання правової допомоги №01/12 від 07.12.2020 (а.с. 36-39), Актом наданих послуг (виконаних робіт) від 22.01.2021, детальним описом робіт (наданих послуг), платіжним дорученням №3677 від 25.01.2021.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статтей 16, 58 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Частиною 5 ст. 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро.

В свою чергу п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначає, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Про необхідність вирішення питання розподілу судових витрат представник позивача заявив до прийняття рішення у справі і спору в цій частині немає.

Згідно зі ст.ст. 129-130 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить покласти на відповідача повністю та стягнути на користь позивача 5000,00 грн витрат на послуги адвоката.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ст.ст. 74, 76, 77, 86 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч. 1 ст. 173, абз. 4 ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 175, ч. 1, 7 ст. 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов`язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарсько-договірним зобов`язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди устаткування від 27.01.2020, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Посилання апелянта на невручення йому рахунків на оплату не звільняє його від обов`язку оплати орендованого майна, оскільки в п.4.1 укладеного між сторонами договору чітко визначено розмір орендної плати 4 800,00 грн. в місяць та порядок її сплати.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доказів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості з орендної плати у розмірі 48 774,19 грн., 1 534,87 грн. пені, 1 171,79 грн. інфляційних втрат, 538,21 грн. 3% річних, 2 102,00 грн. судового збору, 5 000,00 грн. витрат на послуги адвоката підтверджується матеріалами справи та було доведено позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 , серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Кривенко Діани Віталіївни на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.02.2021 у справі № 925/1629/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кривенко Діани Віталіївни на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.02.2021 у справі № 925/1629/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 17.02.2021 у справі №925/1629/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1629/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська