ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2021 р. Справа№ 911/3730/16 (911/2420/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Грека Б.М.

Остапенка О.М.

Секретар судового засідання: Кочурова Т.О.

За участю представників учасників справи: відповідно до протоколу судового засідання від 16.06.2021.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) (суддя Лутак Т.В., м. Київ, повний текст ухвали складено 02.03.2021)

за заявою Ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк»

про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн

у межах провадження у справі № 911/3730/16

за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/3730/16 за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» (надалі - ТОВ «Цемлайн») про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.12.2016 у справі № 911/3730/16 порушено провадження у даній справі та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду Київської області від 13.12.2016 у справі № 911/3730/16 визнано банкрутом ТОВ «Цемлайн» та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 у справі № 911/3730/16 призначено ліквідатором ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича.

В подальшому, ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 18.08.2020 (вх. № 2448/20 від 20.08.2020) про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якій заявник просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» (надалі - ТОВ «Лемберг Індастріал Парк») та ТОВ «Цемлайн»; витребувати у ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» лінію з виробництва цементно-піщаної черепиці вартістю 498 168, 00 грн з ПДВ та зобов`язати ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» передати і доставити на користь ТОВ «Цемлайн» лінію з виробництва цементно-піщаної черепиці до адреси: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Промислова, 41.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.09.2020, зокрема, прийнято заяву ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору та витребування майна до розгляду у межах провадження у справі № 911/3730/16 про банкрутство ТОВ «Цемлайн».

26.11.2020 через канцелярію Господарського суду Київської області від ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшла заява вих. № 02-01/72 від 24.11.2020 (вх. № 26220/20 від 26.11.2020) про часткову зміну предмету позову, у якій заявник просить: розглядати замість вимоги про витребування майна таку вимогу: стягнути з ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» на користь ТОВ «Цемлайн» вартість лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, а саме у розмірі 1 152 600, 00 грн.

На обґрунтування позовних вимог ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович посилається на те, що договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 підлягає визнанню недійсним, оскільки:

- договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»);

- договір укладено у строк протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство і при цьому відчуження відбулося за цінами, нижчими за ринкові (ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства);

- у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 Цивільного кодексу України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»).

При цьому, відповідно до заяви вих. № 02-01/72 від 24.11.2020 (вх. № 26220/20 від 26.11.2020) про часткову зміну предмету позову, загалом заява, яка розглядається, подана в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а тому, керуючись ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, заявником, у зв`язку з відсутністю майна, що було продано за оспорюваним договором, заявлено вимогу про відшкодування його вартості грошовими коштами.

30.11.2020 місцевим господарським судом прийнято до розгляду заяву ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про часткову зміну предмету позову.

Отже, судом розглядаються вимоги ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, укладеного між ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» і ТОВ «Цемлайн» та стягнення з ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» на користь ТОВ «Цемлайн» вартості лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці, відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, у розмірі 1 152 600,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) у задоволенні заяви ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн відмовлено.

Судове рішення прийнято з посиланням на ст. 58 Конституції України, ст. 89 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст.ст. 3, 4, 14 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 2, 5, 80, 91, 92, 97, 99, 145, 147, 237, 261, 263, 267, 586 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст.ст. 19, 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст. ст. 17, 27 Закону України «Про заставу», ст.ст. 3, 9, 10, 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 58, 59, 62, 63 Закону України «Про господарські товариства», ст. 7, 9, 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» та мотивоване тим, що ліквідатором не доведено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, які випливають з норм цивільного законодавства, а також не доведено вимоги про стягнення з ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» на користь ТОВ «Цемлайн» вартості лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці, відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018.

Водночас, у даному випадку може мати місце визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 в порядку ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Разом з тим, договір купівлі-продажу № ОБ/1 укладено 12.05.2016 та виконано 14.05.2016, а тому перебіг позовної давності почався 12.05.2016 та сплив відповідно 12.05.2019, проте ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович звернувся з даною позовною заявою до Господарського суду Київської області 18.08.2020, тобто з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20), ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуваний судовий акт та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, зокрема, що строк позовної давності зупинявся на час, коли пред`явленню позову перешкоджала об`єктивна невідворотна обставина, що унеможливлювала звернення до суду із відповідною заявою про захист прав. Такою обставиною, на переконання скаржника, була відсутність справи про банкрутство, оскільки лише в межах справи про банкрутство може бути пред`явлена відповідна вимога.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) залишено без руху.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшов лист на виконання вимог ухвали з доказами усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) клопотання ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича задоволено та поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 22.02.2017 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20); відкрито апеляційне провадження у даній справі; призначено до розгляду апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) на 16.06.2021.

15.06.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича, а ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) залишити без змін.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) від ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 202 ГПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Всупереч ст.ст. 76, 77 ГПК України, заявником не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вищевказаного клопотання.

При цьому, апеляційний суд враховує, що згідно положень ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, що унеможливлює таке відкладення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) відповідно до ст. 273 ГПК України закінчився, а задоволення клопотання призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

16.06.2021 у судове засідання не з`явився ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович, який повідомлявся про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Частиною 12 статті 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що його явка обов`язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи та за участі представника ТОВ «Лемберг Індастріал Парк».

16.06.2021 у судовому засіданні представник ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича, а ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) залишити без змін.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке ними реалізовано.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ТОВ «Лемберг Індастріал Парк», обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2016 між ТОВ «Цемлайн» (продавець) та ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № ОБ/1, за умовами якого продавець зобов`язався поставити, а покупець прийняти та оплатити обладнання - технологічну лінію для виробництва цементно-піщаної черепиці.

Ціна договору складає 47 400,00 грн, в тому числі ПДВ 7 900,00 грн (п. 2.1 Договору).

Пунктами 3.1 та 3.2 Договору передбачено, що форма розрахунку - безготівкова. Умови розрахунків - передплата. Покупець протягом не більше 3 банківських днів від дати підписання договору перераховує 100 % вартості обладнання згідно специфікації на рахунок продавця.

В силу п. 4.1 Договору строк поставки обладнання - 3 дні після отримання передплати на рахунок продавця.

У п. 5.1 Договору визначено, що здача-приймання предмету договору відбувається на складі продавця за умови надходження 100 % вартості обладнання по договору.

Відповідно до п. 5.2 Договору здача-приймання вважається такою, що відбулася в момент підпису уповноваженого представника продавця на акті прийомки-передачі обладнання.

Згідно з п. 10.2 Договору останній вступає в силу з дати підписання та діє до дати повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

В подальшому, згідно виставленого ТОВ «Цемлайн» рахунку № 0006596 від 11.05.2016, ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» було здійснено оплату за обладнання по виробництву цементно-піщаної черепиці у розмірі 47 400,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1582 від 12.05.2016.

14.05.2016 ТОВ «Цемлайн» передало, а ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» прийняло обладнання по виробництву цементно-піщаної черепиці на загальну суму 47 400,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № +000000665 від 14.05.2016 та товарно-транспортною накладною № Р+000066 від 14.05.2016.

Разом з тим, ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги та підстави ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства і нормами цивільного законодавства.

Слід звернути увагу, що ліквідатор у своїх заявах не посилався на ст.ст. 203, 215 ЦК України, водночас зазначає підстави для визнання недійсним договору, які випливають з норм цивільного законодавства, а саме: договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»); у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 ЦК України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»).

Стосовно доводів ліквідатора про те, що договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), необхідно зазначити наступне.

Відповідно до договору застави майна з майновим поручителем № 2001-Д32 від 27.07.2004 обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці було передано боржником в заставу Закритому акціонерному товариству «ПроКредит Банк».

В силу приписів ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 586 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Отже, правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. У разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження цим предметом у інший спосіб саме право заставодержателя є порушеним. За таких обставин, саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Положеннями ст. 27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Вказані норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

За змістом ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором.

Приписами ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Однак, ліквідатором та іншими учасниками провадження не надано суду жодних доказів того чи отримував боржник від банку згоду на реалізацію обладнання, чи повідомляв боржник банк про таку реалізацію, а також не надано доказів реєстрації станом на дату укладення оспорюваного договору у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці.

Твердження ліквідатора про те, що в межах виконавчого провадження № 30583147 було накладено арешт на майно боржника не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки державним виконавцем було накладено арешт в межах певної суми стягнення, доказів опису та арешту саме спірного майна не надано, так само як і не надано доказів оголошення заборони розпоряджатися спірним майном та заборони його відчужувати на дату укладення оспорюваного договору.

З урахуванням вищевикладеного, ліквідатором не доведено належними, допустимими та достовірними доказами того, що договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном і того, що вказана обставина є підставою для визнання недійним договору за заявою ліквідатора.

Стосовно доводів ліквідатора про те, що у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 ЦК України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»), слід вказати наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на положення ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, в силу ст. 97 ЦК України управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи норми ст.ст. 99, 145, 147 ЦК України, ст. 89 ГК України, ст.ст. 58, 59, 62, 63 Закону України «Про господарські товариства» виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 N 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вищенаведеного, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

Отже, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Разом з тим, закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частиною 3 статті 92 ЦК України встановлено виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа.

Приписами ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 від імені ТОВ «Цемлайн» укладений генеральним директором Віліщуком Ю.В., який діяв на підставі Статуту товариства.

За змістом Статуту ТОВ «Цемлайн» виконавчим органом товариства є генеральний директор, який згідно п. 9.16 Статуту, має право одноособово вчиняти будь-які правочини, не заборонені чинним законодавством, укладати та підписувати договори (контракти) від імені товариства; контроль за фінансово-господарською діяльністю директора товариства може здійснювати ревізійна комісія (п. 9.27 Статуту).

Слід зазначити і те, що у статуті ТОВ «Цемлайн» та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладення оспорюваного договору (12.05.2016) будь-які обмеження повноважень директора, зокрема, щодо укладення певних правочинів, не значилися.

Отже, посилання ліквідатора лише на наявність протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Цемлайн» від 18.07.2011, про який не було відомо іншим учасникам, не може бути підставою для визнання недійсним договору.

Стосовно доводів ліквідатора про те, що договір укладено у строк протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство і при цьому відчуження відбулося за цінами, нижчими за ринкові (ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), а також на те, що фізично майно, що було відчужено відсутнє, а тому необхідно відшкодувати його вартість у розмірі 1 152 600,00 грн відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018 (ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), необхідно вказати таке.

Як вже зазначалося вище, ухвалою Господарського суду Київської області від 01.12.2016 порушено провадження у даній справі та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв на той час.

Аналіз норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застосовуються переважно при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, який в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відтак, перехід від регулювання, передбаченого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до регулювання згідно з Кодексом України з процедур банкрутства, здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справ про банкрутство відповідно до положень цього Кодексу.

Разом з тим, з ч. 1 ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, згідно з п. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Положеннями ст. 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Пунктом 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2001від 05.04.2001 передбачено, що принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абз. 4 п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Разом з тим, під час розгляду господарських спорів судам необхідно врахувати положення ч. 3 ст. 3 ГПК України, якою визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України принцип диспозитивності у господарському судочинстві, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Застосування конкретного способу захисту прав та законних інтересів залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, факт подання юридичною особою або іншими особами до господарського суду позовної заяви із зазначенням вимог та підстав такого звернення є реалізацією відповідних осіб права на судовий захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією в розумінні ч. 3 ст. 3 ГПК України, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування заяви про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600,00 грн ліквідатор посилається на положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та зазначає таку підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 - боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (п. 3 ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), підставу для стягнення 1 152 600, 00 грн - у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину (ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

При цьому, слід звернути увагу, що на момент укладення та виконання оспорюваного договору у 2016 році діяв Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України № 2343-ХІІ, а тому у даному випадку необхідно застосовувати ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо визначення умов та підстав, за якими оспорюваний правочин може визнаватися недійсним, оскільки саме ця норма права існувала на час укладення та виконання цього правочину (договору).

Близька за змістом правова позиція щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 911/956/17 та від 02.12.2020 у справі № 910/6179/17.

В силу ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

- боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії (ч. 2 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Отже, підстави на які посилається ліквідатор також містяться і в ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону).

При цьому, диспозиція п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає, що обов`язковою умовою для визнання договору недійсним, у цьому випадку, є сукупність обставин продажу майна за ціною нижчою/вищою від ринкової, в результаті чого у боржника стало не вистачати майна для задоволення вимог кредиторів, тобто боржник став неоплатний.

Таким чином, доведенню підлягає факт відчуження або придбання за цінами, нижчими або вищими за ринкові (експертиза, оцінка); в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (експертиза, документарне підтвердження).

Як вбачається з матеріалів справи, у боржника у власності перебуло обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці, будь-яких доказів того, що у боржника була ще якась лінія, окрім тієї, що продана за оспорюваним правочином, у матеріалах справи не має та сторонами не підтверджено.

Отже, боржником за договором купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 було відчужено обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці, яка перебувала у його власності з 2002 року.

Щодо вартості обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці встановлено, що у матеріалах справи наявні такі документи: договір застави майна з майновим поручителем № 2001-Д32 від 27.07.2004, відповідно до якого балансова вартість обладнання визначена як 201 666,67 грн, а оціночна - 120 000,00 грн; звіт про незалежну оцінку вартості обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці, складений 15.08.2016 суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Експертна компанія «Гарант» на замовлення ТОВ «Цемлайн», згідно якого оцінювалася лінія Vortex hydra UNO 300, 1996 року випуску, 2006 року введена в експлуатацію, первинною вартістю 211 517,00 грн, ринкова вартість об`єкту оцінку станом на 09.08.2016 - 415 140,00 грн. (без ПДВ); інвентаризаційної описи необоротних активів станом на 09.11.2016 та на 03.01.2017, відповідно до яких первісна вартість обладнання становить 447 996,68 грн, а фактична вартість - нуль грн.

Проте, експертизи або оцінки майна станом на дату укладення оспорюваного договору (12.05.2016), ліквідатором не надано. Також, ліквідатором не надано висновку судового експерта від 17.12.2018, на який він посилається у заяві про часткову зміну предмету позову.

За таких обставин, ліквідатором не доведено суду належними та допустимими доказами дійсної та точної ринкової вартості обладнання станом на момент укладення оспорюваного договору.

Так, оцінивши вірогідність та взаємний зв`язок наявних у справі доказів щодо вартості майна у їх сукупності, можна дійти висновку, що обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці було відчужена боржником за цінами, нижчими від ринкових.

Поміж іншого, на момент укладення договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 та відчуження обладнання у боржника була наявна значна заборгованість перед кредиторами, зокрема, перед ПАТ КБ «Інтербанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ПАТ «Банк Форум», що підтверджується судовими рішеннями у справах № 19/035-11, № 911/873/15, № 17/028-11, № 911/2135/14, за якими були відкритті виконавчі провадження, тобто боржник мав ознаки неплатоспроможності.

Дії боржника, зокрема, але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства у даній справі дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватись з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми.

Враховуючи те, що на час укладання оспорюваного договору вже існували судові рішення про стягнення з боржника сум боргу, про які боржнику було відомо, які ним не виконувались, тобто укладення оспорюваного правочину завідомо призвело до зменшення обсягу платоспроможності боржника та наносить шкоду кредиторам, водночас, відчужуючи майно за ціною, нижчою від ринкової, боржник не мав цілі, спрямованої на досягнення розумної ділової мети, оскільки зазначені дії вчинені у підозрілий період, тобто спрямовані на завдання шкоди кредиторам, що свідчить про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 недійсним в порядку ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Проте ліквідатором, в порушення статей 73, 74 ГПК України, не надано суду жодних доказів того, що майно (лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці), яке було відчужене боржником за договором купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 фізично відсутнє, тобто не надано доказів неможливості повернути його в натурі, водночас, ліквідатором не обґрунтовано та не підтверджено його вартості для відшкодування у розмірі 1152600,00 грн, висновку судового експерта від 17.12.2018, на який він посилається, не надано.

Враховуючи встановленні обставини та наявні у матеріалах справи документи, ліквідатором не доведено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, які випливають з норм цивільного законодавства (договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном; у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу), а також не доведено вимоги про стягнення з ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» на користь ТОВ «Цемлайн» вартості лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці, відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, у розмірі 1 152 600, 00 грн.

Водночас, у даному випадку може мати місце визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 в порядку ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Разом з тим, від ТОВ «Лемберг Індастріал Парк» надійшла заява про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

В розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, застосування позовної давності забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Так, до спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти.

Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися», що містяться у приписах ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Отже, положення норм законодавства про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника.

Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Необхідно також вказати, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись боржник в особі уповноваженого органу.

При цьому, і в разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні ч. 1 ст. 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом (ч. 8 ст. 261 ЦК України)

В той же час, у приписах ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено особливості заперечення правочинів і майнових дій боржника, визначивши спеціальні (відмінні) підстави, умови та порядок заперечення правочинів та майнових дій боржника: обмежив коло осіб, що можуть заперечувати правочин, вчинений боржником, та спростовувати майнові дії боржника; навів вичерпний перелік підстав для цих вимог; встановив граничний (преклюзивний) строк (що є іншим, ніж позовна давність) для звернення з вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, або про спростування майнових дій.

Отже, визначення початку перебігу строку позовної давності з дня, коли саме арбітражний керуючий у справі про банкрутство дізнався про оспорюваний правочин, не відповідає наведеним правилам застосування норми матеріального права.

Водночас, тлумачення ч. 5 ст. 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи (ст. 92 ЦК України).

Таким чином, для юридичної особи як сторони правочину (договору тощо) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права за цим правочином.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012.

Як вже зазначалося вище, договір купівлі-продажу № ОБ/1 укладено 12.05.2016 та виконано 14.05.2016, а тому перебіг позовної давності почався 12.05.2016 та сплив відповідно 12.05.2019.

Проте, ліквідатор ТОВ «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович звернувся з даною позовною заявою до місцевого господарського суду 18.08.2020, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, до суду першої інстанції не було надано ліквідатором будь-яких заяв з обґрунтуваннями і доказами поважності причин пропуску позовної давності.

Водночас, у судовому засіданні 22.02.2021 ліквідатор банкрута зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки провадження у справі № 911/3730/16 про банкрутство ТОВ «Цемлайн» ухвалою суду від 23.10.2018 було закрите та дію мораторію було припинено і лише в жовтні 2019 року вказану ухвалу було скасовано.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом.

Виняток з передбачених ЦК України правил перебігу позовної давності у спорах, стороною яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, становлять особливості перебігу позовної давності у спорах щодо вимог кредиторів, які визначені в ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до яких протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Згідно з нормами ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства категорія мораторію на задоволення вимог кредиторів передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

В той же час, наведене у п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України правило щодо зупинення позовної давності не поширюється на вимоги та правовідносини, що не пов`язані з грошовими вимогами кредиторів у справі про банкрутство, а тому закріплене в ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства правило щодо зупинення позовної давності не може застосовуватися як передбачена законом підстава у межах загального правила щодо зупинення позовної давності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України, а саме до всіх інших правовідносин та спорів, що виникають у справі про банкрутство, і не пов`язані зі спором про грошові вимоги кредиторів.

Поміж іншого, поширення на всі спори, що вирішуються у справі про банкрутство, норми ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, якою передбачено зупинення перебігу позовної давності на період дії мораторію, створювало б можливість для недобросовісного використання процедури банкрутства з метою втручання носія права (боржника тощо) за вимогами у спорі у справі про банкрутство у задавнені правовідносини і порушувало б стабільність та визначеність економічних відносин між суб`єктами господарювання.

За таких обставин, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур не поширюють свою дію на будь-які інші спори, стороною яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, та не застосовується при вирішенні цих спорів як передбачена законом згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України підстава для зупинення перебігу позовної давності у спірних правовідносинах.

З урахуванням вищенаведеного, заява ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору з підстав, визначених ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі доводи сторін у даній справі, дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні заяви ліквідатора ТОВ «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в ухвалі Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування ухвали Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) та, відповідно апеляційна скарга ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкротства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 22.02.2021 у справі № 911/3730/16 (911/2420/20) залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3730/16 (911/2420/20) повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано - 29.06.2021.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Б.М. Грек

О.М. Остапенко