ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2021 р. Справа №921/384/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.Б.

за участю представників учасників процесу:

від позивача Покотило Ю.В.-представник;

від відповідача-1 Кунинець Н.Й.-представник;

від відповідачів-2 Помазанська С.І.-представник;

від відповідача 3 не з`явився;

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ №194-1/11 від 18.02.2021 (вх. ЗАГС №01-05/710/21 від 23.02.2021) та Приватного підприємства «Орфей» б/н від 18.02.2021 (вх. ЗАГС №01-05/766/21 від 01.03.2021)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2021 (суддя Бурда Н.М., повний текст складено 02.02.2021)

у справі №921/384/19

за позовом Приватного підприємства «Орфей», м.Теребовля Тернопільської області

до відповідача 1 Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ

до відповідача 2.Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля Тернопільської області

до відповідача 3. Теребовлянської міської ради, м. Теребовля Тернопільської області

про визнання недійсною додаткової угоди до договору купівлі продажу; визнання незаконними окремих пунктів рішення; визнання незаконними свідоцтв про право власності; скасування державної реєстрації права власності

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень у справі.

В проваджені Господарського суду Тернопільської області знаходиться справа № 921/384/19 за позовом ПП «Орфей» до АТ «Райффайзен Банк Аваль», Теребовлянського районного споживчого товариства та Теребовлянської міської ради про:

- визнання недійсною додаткової угоди до договору купівлі продажу №10/07-02/015 від 03.04.2001, укладеної 20.06.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ Аваль (Акціонерним товариством Райффайзен Банк Аваль);

- визнання незаконними та скасування пунктів 3, 4, 5, 6 рішення виконавчого комітету Теребовлянської міської ради№69 від 06.04.2011;

- визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 04.05.2011 Теребовлянською міською радою;

- визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого 04.05.2011 Теребовлянською міською радою;

- скасування державної реєстрації права власності АТ «Райффайзен Банк Аваль» на приміщення 1 площею 228,3 кв.м. в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області, записи про яку здійснено в Реєстрі права власності на нерухоме майно 04.05.2011 за №514 в книзі №2 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2016 за №17107701;

- скасування державної реєстрації права власності АТ «Райффайзен Банк Аваль» на приміщення 2 площею 92,6 кв.м. в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області, записи про яку здійснено в Реєстрі права власності на нерухоме майно 04.05.2011 за №515 в книзі №2 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2016 за №17106458.

Позовні вимоги мотивовані відмовою державного реєстратора внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ПП Орфей на частину першого поверху будівлі по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області згідно договору купівлі продажу частини будівлі №2 від 15.03.2001, у зв`язку із виявленими державним реєстратором суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на визначене нерухоме майно та їх обтяженнями, про що винесено 26.03.2019 рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за №46153172. Також позивач зазначає, що свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_1 від 04.05.2011, відповідно до яких в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про право власності за ПАТ Райффайзен Банк Аваль на спірне приміщення, а також рішення Теребовлянської міської ради №69 від 06.04.2011, яке слугувало підставою видачі зазначених свідоцтв є незаконними і такими що грубо порушують право позивача, як належного власника спірного майна.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.10.2019 задоволено позовні вимоги у повному обсязі. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 апеляційну скаргу Теребовлянського районного споживчого товариства та АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.10.2019 у справі № 921/384/19 скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволені позову.

Постановою Верховного Суду від 05.08.2020 касаційну скаргу ПП «Орфей» задоволено частково. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.10.2019 у справі № 921/384/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2021 у справі №921/384/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивовано, зокрема, тим, що відповідачем - 2 - Теребовлянським РайСТ продано частину об`єкта, яка вже перейшла у власність позивача на підставі договору №2 від 15.03.2001 і таке право вже було зареєстровано за новим (ПП «Орфей»), а отже додаткова угода до договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001, укладена 20.06.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ "Аваль", на момент її укладення не відповідала вимогам закону, а саме статтям 94, 128, 225 ЦК УРСР 1963 року. У позивача була можливість, більше того обов`язок, дізнатися про порушення його прав відповідачем 1 - АТ Райффайзен Банк Аваль у справі щонайменше з 2008 року, однак, з відповідним позовом до суду ПП Орфей звернулося лише у 21.06.2019 році, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР 1963 року трьохрічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» подано апеляційну скаргу №194-1/11 від 18.02.2021 (вх. ЗАГС №01-05/710/21 від 23.02.2021), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2021 у справі №921/384/19 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, Скаржник зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив у сукупності докази, які свідчать про те, що позивач звернувся до суду у цій справі з пропуском строку позовної давності та дійшов обгрунтованого висновку, про те, що ПП «Орфей» знав і повинен був знати про порушення свого права раніше, а ніж зазначено ним у позовній заяві та додаткових обгрунтуваннях позовних вимог і з огляду на це у задоволенні позовних вимог відмовив позивачу. Однак, на думку скаржника, у мотивувальній частині рішення безпідставно зазначив про обгрунтованість усіх позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставин у справі, не надав належної оцінки усім доводам у сукупності, висновки суду не відповідають обставинам справи..

Зокрема, скаржник вважає, що за відсутності технічної документації на нерухомість до договору купівлі-продажу № 2 від 15.03.2001 неможливо встановити яку саме частину приміщення придбав позивач за вказаним договором.

Також, скаржник зазначає, що в ході судового розгляду позивачем не надано суду документів, які б свідчили про факт оплати за договором купівлі-продажу №2 від 15.03.2001 (платіжні доручення, прибуткові касові ордери або ж належним чином завірені копії), отже не відбулось передачі приміщення від продавця до покупця за договором, відтак позивач не набув права власності на нерухомість, а договір купівлі-продажу є неукладеним.

Окрім того, скаржник посилається на те, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно, обов`язковість проведення якої була встановлена Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затв. наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839, позивачем не була здійснена, що підтверджується копіями витягів з Книг реєстрації об`єктів нерухомого майна, які отримані банком від Теребовлянського БТІ на адвокатський запит адвоката Семеняки С.В.;

Скаржник покликається на те, що з метою списання заборгованості по орендній платі за землю та задля зняття арешту з майна підприємства, ПП Орфей з 2013 по 2017 рік доводило факт відсутності на праві власності будь-якого майна, в тому числі нерухомого. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, зокрема, постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 у справі №2-а/1970/3731/12, від 04.03.2013 у справі №819/397/13-а та від 06.12.2017 у справі №819/1951/17.

Скаржник стверджує, що рішення № 69 відповідач-3 прийняв у повній відповідності до вимог чинного законодавства на підставі звернення Банку та доданих до нього матеріалів та жодним чином не порушує права позивача у вказаній справі, оскільки виконавчий комітет Теребовлянської міської ради при ухваленні рішення №69 від 06.04.2011 діяв у повній відповідності до вимог чинного законодавства та в межах наданих повноважень.

Скаржник зазначає, що станом на дату укладення договору від 03.04.2011 та додаткової угоди банк не знав, не міг знати, що частина об`єкту нерухомості відчужується особою, яка не має на це відповідних прав або може бути визнана в подальшому такою, що не мала на це відповідних прав. Виходячи з норм Цивільного кодексу 1963 року, і норм чинного Цивільного кодексу, банк є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна;

ПП «Орфей» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2021 скасувати в частині застосування позовної давності, а також ухвалити нове рішення, яким:

- визнати недійсною додаткову угоду до договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 3 квітня 2001 року, укладену 20 червня 2001 року між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ «Аваль»;

- визнати незаконним та скасувати пункти 3,4,5,6 рішення виконавчого комітету Теребовлянської міської ради №69 від 6 квітня 2011 року;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 , видане 4 травня 2011 року Теребовлянською міською радою;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 , видане 4 травня 2011 року Теребовлянською міською радою;

- скасувати державну реєстрацію права власності АТ «Райффайзен Банк Аваль» на приміщення 1 площею 228,3 кв.м в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області, записи про яку здійснено в Реєстрі права власності на нерухоме майно 4 травня 2011 року за №514 в книзі №2 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 жовтня 2016 року за №17107701;

- скасувати державну реєстрацію права власності АТ «Райффайзен Банк Аваль» на приміщення 2 площею 92,6 кв.м в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області, записи про яку здійснено в Реєстрі права власності на нерухоме майно 24 жовтня 2016 року за №17106458;

- вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на те, що рішення суду в частині застосування позовної давності є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Зокрема, скаржник погодився із встановленими обставинами, застосованими судом нормами матеріального права та висновками суду, з яких він виходив, встановлюючи порушення прав позивача та визнаючи заявлені позовні вимоги обгрунтованими та підставними. Однак, скаржник не погодився із застосуванням судом позовної давності при вирішенні спору, оскільки вважає, що позов пред`явлено в межах позовної давності.

Скаржник вважає необгрунтованим посилання суду на те, що судовими рішеннями, зокрема, постановами Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 у справі №2-а/1970/3731/12, від 04.03.2013 у справі №819/397/13-а та від 06.12.2017 у справі №819/1951/17 встановлено обставини щодо наявності чи відсутності у позивача будь-якого нерухомого майна, оскільки судами вказані обставини не досліджуватись та не встановлювались.

Скаржник також вважає, що не відповідає дійсності посилання суду на те, що банк абсолютно відкрито з 2001 року володіє спірним приміщенням, провів там реконструкцію, здійснював і здійснює власну господарську діяльність, і позивач не міг не знати про це, оскільки позивач не оспорює право відповідача №1 на частину приміщення будівлі по вул. Князя Василька, 110а у м.Теребовля Тернопільської області площею 150 кв. м, вважаючи, що набуття Відповідачем №1 права власності саме на цю частину нерухомого майна є законним. Водночас предметом позову у даній справі є додаткова угода, рішення міської ради, видача нею свідоцтв та подальших реєстраційних дій, учасником укладення, прийняття чи видачі яких позивач не був, і про них його ніхто не повідомляв. З метою внесення відомостей про право власності позивача на спірне приміщення до Реєстру речових прав на нерухоме майно останній в травні 2013 року звертався до виконавчого комітету Теребовлянської міської ради для присвоєння адреси належному йому приміщенню і рішенням виконкому Теребовлянської міської ради №131 від 22.05.2018 приміщенню по вул. Князя Василька, 110-а в м. Теребовля, належного ПП "Орфей", присвоєно адресний номер 4. Вказані обставини, на думку скаржника, свідчать що станом на 22.05.2018 він не знав і не міг знати про порушення своїх прав власника спірного приміщення.

Скаржник зазначає, що про те, що право власності на належне ПП "Орфей" приміщення зареєстроване за іншою особою - АТ Райффайзен Банк Аваль, позивачу стало відомо з часу прийняття Державним реєстратором рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №46153172 від 26.03.2019.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Теребовлянське споживче товариство у відзиві на апеляційну скаргу АТ Райффазен Банк Аваль просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що відмову ПП «Орфей» оскаржуваним рішенням у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності вважає, такою, що відповідає матеріалам справи, нормам чинного процесуального законодавства при дотриманні норм матеріального права.

ПП «Орфей» у відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарг є безпідставною та необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Теребовлянське споживче товариство у відзиві на апеляційну скаргу ПП «Орфей» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що ПП «Орфей» не надано суду доказів початку перебігу строку позовної давності, а тому позовні вимоги не могли бути задоволені оскільки вони подані поза межами строку позовної давності.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» у відзиві на апеляційну скаргу ПП «Орфей» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю , посилаючись на те, що апеляційна скарга є незаконною та необгрунтованою, а висновок суду першої інстанції в частині того, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності правильним та обгрунтованим.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 справу №921/384/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль та призначено розгляд справи на 23.03.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 апеляційну скаргу ПП «Орфей» залишено без руху для усунення встановлених недоліків, а саме: зобов`язано скаржника надати (надіслати) на адресу Західного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору в розмірі 17 289,00 грн., а також уточнити номер справи у якій оскаржується рішення протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «Орфей» та призначено розгляд справи на 23.03.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 призначено апеляційну скаргу ПП «Орфей» до спільного розгляду з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль у справі №921/384/19 та відкладено розгляд справи на 20.04.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 відкладено розгляд справи поза межами процесуального строку на 25.05.2021 із застосуванням розумних строків, згідно ст.114 ГПК України.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду оголошено перерву в судовому засіданні до 15.06.2021 .

Представники сторін в судових засіданнях виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи.

На підставі рішення Виконавчого комітету Теребовлянської міської ради народних депутатів №301 від 25.11.1997, Теребовлянському РайСТ видано свідоцтво від 22.11.2000 на право особистої власності на нежилий будинок (частину універмагу) по вул. Кн. Василька, буд. 110-а у м. Теребовля, про що Теребовлянським бюро технічної інвентаризації зроблено запис під №301 в реєстровій книзі №1.

Постановою правління Теребовлянського районного споживчого товариства №1А/2 від 04.01.2001 Про продаж приміщення, що знаходиться за адресою м. Теребовля вул. Князя Василька 110 /під банк/ постановлено, зокрема: продати приміщення 1-го поверху бувшого універмагу, що знаходиться за адресою : вул. Кн. Василька, буд. 110-а у м. Теребовля; продаж провести по ціні не нижче залишкової вартості 59 280 тис грн, включаючи ПДВ /експертної оцінки/ .

Як стверджує позивач, 15.03.2001 між Теребовлянським РайСТ (продавцем) та ПП Орфей (покупцем) укладено договір №2 купівлі-продажу частини будівлі, відповідно до п 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність, а покупець прийняти і сплатити вартість частини приміщення площею 150 кв. м, що знаходиться в м Теребовля по вул. Кн. Василька, 110 а (частину першого поверху згідно технічної документації, плану підписаного сторонами, який є невід`ємною частиною договору) (том І а.с. 17-19).

Відповідно до умов договору вартість частини приміщення будинку, яке продається (згідно плану) становить 24 280,00грн, в т. ч. ПДВ. Покупець зобов`язується внести кошти за придбаний об`єкт протягом 3,5 місяців, не пізніше 1 липня 2001 року. Розрахунки за придбаний об`єкт здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошової суми зі свого рахунку на рахунок продавця, або внесення грошей в касу (п 2.1, п 2.2, п 2.3 договору відповідно).

Згідно п 3.1, 3.2 договору продавець зобов`язався в 3-денний термін після повної сплати продажної ціни передати покупцю продане приміщення по акту прийому-передачі, який підписується сторонами і наявну технічну документацію на об`єкт, а покупець прийняти придбаний об`єкт по акту прийому-передачі.

Право власності на приміщення, яке продається, переходить до покупця після оплати всієї суми, визначеної угодою (п 3.5 договору).

Як стверджує позивач, оплата по договору №2 від 15.03.2001 була здійснена в касу продавця.

Відповідно до акту прийому -передачі від 19.03.2001 до договору купівлі-продажу від 15.03.2001 за №1 Теребовлянським РайСТ передано ПП Орфей частину приміщення площею 150 кв м за адресою вул. Кн. Василька, 110 а у м.Теребовля ( том І а.с.20 ).

11.06.2001 Теребовлянським БТІ на замовлення ПП Орфей виготовлено Технічний паспорт за реєстровим №299 на частину приміщення площею 180,6 кв м за вищевказаною адресою. У характеристиці даного об`єкту зазначено, що вартість частини приміщення під літерою А згідно договору купівлі-продажу складає 24 286,00 грн.

На підставі договору купівлі-продажу №2 від 15.03.2001 Теребовлянським БТІ 14.06.2000 видано позивачу Реєстраційне посвідчення №299 на частину приміщення по вул. Кн. Василька, 110 а у м. Теребовля.

03.04.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством (продавцем) та Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль в особі Тернопільської обласної дирекції АППБ Аваль (код 21139067) (покупцем) укладено договір №10/07-02/015, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність, а покупець прийняти і сплатити вартість частини приміщення площею 150 кв. м., що знаходиться в м. Теребовля по вул. Кн. Василька, 110-а (частину першого поверху згідно технічної документації, плану підписаного сторонами).

Вартість частини приміщення будинку, яке продається (згідно плану) становить 35 000,00 грн, в т ч ПДВ. Покупець зобов`язується внести кошти за придбаний об`єкт протягом 45 календарних днів з моменту укладення договору. Розрахунки за придбаний об`єкт здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошової суми зі свого рахунку на рахунок продавця (п 2.1, п 2.2, п 2.3 договору).

Згідно п 3.1,3.2 договору продавець зобов`язався в 3-денний термін після повної сплати продажної ціни передати покупцю продане приміщення по акту прийому-передачі, який підписується сторонами і наявну технічну документацію на об`єкт, а покупець при йняти придбаний об`єкт по акту прийому-передачі.

Право власності на приміщення, яке продається, переходить до покупця після оплати всієї суми, визначеної угодою (п 3.5 правочину).

Згідно п 5.1 договору він набирає чинності з моменту підписання його сторонами по договору.

Як вбачається із акту прийому-передачі від 04.05.2001 до договору купівлі-продажу від 03.04.2001 за №10/07-02/015, Теребовлянським РайСТ передано Акціонерному поштово-пенсійному банку Аваль частину приміщення площею 150 кв. м. за адресою: вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля.

14.06.2000 Теребовлянським БТІ видано банку Реєстраційне посвідчення №299, на частину приміщення по вул. Кн. Василька, 110 а у м. Теребовля, на підставі договору купівлі-продажу №10/07-02/015 від 03.04.2001, оплата за придбане на підставі договору майно підтверджується наявною у матеріалах справи копією накладної №18 від 04.05.2001 (том а.с. ), виданою банку Аваль Теребовлянським РайСТ на суму 35 000,00 грн, щодо приміщення 150 кв. м. по вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля.

Як уже зазначалось судами при первісному розгляді даного спору, факт укладення між Теребовлянським районним споживчим товариством та Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль договору №10/07-02/015 від 03.04.2001 позивачем не заперечується та не оспорюється у даній справі.

20.06.2001 між Теребовлянським РайСТ (продавцем) та Тернопільською обласною дирекцією Акціонерного поштово-пенсійного банку Аваль (покупцем) укладено додаткову угоду до договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001, якою пункти 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001 викладено в наступній редакції, зокрема:

1.1. Продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити приміщення, вказані у додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору, загальною площею 320,3 м кв, що розташовані на першому поверсі в будинку № 110а по вул Князя Василька в м Теребовлі Тернопільської області;

2.1. Вартість приміщень (згідно додатку № 1), які продаються, становить 60000, в тому числі податок на додану вартість;

2.2. Покупець зобов`язується внести кошти за придбаний об`єкт в строк по 21.06.2001 включно.

Відповідно до п 2, п 3 додаткової угоди вона є невід`ємною частиною договору № 10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання продавцем і покупцем.

Також 20.06.2001 між Теребовлянським РайСТ та Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль складено акт прийому-передачі, відповідно до п. 1 якого на підставі договору купівлі-продажу частини будівлі № 10/07- 02/015 від 03.04.2001 продавець передає, а покупець приймає приміщення загальною площею 320,3 кв. м, що розташовані на першому поверсі будинку № 110-а по вул. Кн. Василька в м. Теребовля Тернопільської області.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору купівлі-продажу № 10/07-02/015 від 03.04.2001 і додаткової угоди від 20.06.2001 до нього Теребовлянським БТІ 11.10.2001 видано Акціонерному поштово-пенсійному банку Аваль Реєстраційне посвідчення №301 на об`єкт нерухомого майна за адресою вул.Кн. Василька, 110а у м. Теребовля.

18.01.2011 Теребовлянським БТІ на замовлення Тернопільської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства Райффайзен банк Аваль виготовлено Технічний паспорт на приміщення (інвентарний № 2666) площею 320,9 кв. м., яке знаходиться у м Теребовля по вул.Кн. Василька, 110 а.

Відповідно до Статуту Акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль ідентифікаційний код 14305909 (в новій редакції), затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів №Зб-59 від 24.04.2019 та погодженого Національним банком України 27.05.2019, також Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, сформованого судом станом на 25.06.2019 за запитом № щодо юридичної особи Акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль, Акціонерне товариство Райффайзен Банк Аваль є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку Аваль (том ІІ а.с.43-49).

Крім того, матеріали справи містять виготовлений у 2008 році Спільним підприємством комплексного проектування Тернопількооппроект для банку Робочий проект по реконструкції існуючих приміщень Теребовлянського відділення Райффайзен Банк Аваль в м. Теребовля по вул.Кн. Василька, 110-а, з зазначеною робочою площею 304,12 кв. м., до якого додані вихідні дані та робочі креслення, виконані техніком Шубалим у січні 2011 року План будови під літерою А по вул.Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля та виконаний тим же Шубалим 25.01.2011 Журнал обмірів та розрахунку площ приміщень №110-а щодо приміщення загальною площею 320,9 кв. м. із зазначенням у ньому про окремі площі приміщень 92,6 кв. м. та 228,3 кв. м. за вказаною адресою (том ІІ а.с.72-77).

Виконавчий комітет Теребовлянської міської ради рішенням №48 від 22.02.2011 присвоїв окремі вуличні адреси приміщенням, в яких знаходиться ПАТ Райффайзен Банк Аваль, розмежувавши їх на два окремі приміщення, а саме: приміщення №1 площею 228,3 кв. м. та приміщення №2 площею 92,6 кв. м., що знаходяться в м. Теребовля по вул. Кн. Василька, 110 а та належать Тернопільській обласній дирекції Райффайзен Банк Аваль.

06.04.2011 виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради прийнято рішення № 69 Про переоформлення права власності на нежитлове приміщення , яким вирішено:

1. Присвоїти вуличну адресу офісному приміщенні, що знаходиться в м.Теребовлі по вул. Січових Стрільців, 28 „б приміщення №2.

2. Переоформити право власності на офісне приміщення, що знаходиться в м Теребовлі по вул. Січових Стрільців, 28 „б приміщення №2 за ОСОБА_1 .

3. Переоформити право власності на приміщення №1, загальною площею 228,3 м.кв., що знаходиться в м.Теребовлі по вул. Князя Василька, 110 „а за Публічним Акціонерним Товариством „Райффайзен Банк Аваль.

4. Переоформити право власності на приміщення №2, загальною площею 92,6 м.кв., що знаходиться в м.Теребовлі по вул. Князя Василька, 110 „а за Публічним Акціонерним Товариством „Райффайзен Банк Аваль.

5. Виконавчому комітету міської ради видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно; 6.Теребовлянському БТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Згідно із поданим Теребовлянською міською радою супровідним листом №1654/02-48 від 31.07.2019 документами слід дійти висновку, що підставою прийняття оскаржуваного рішення були, зокрема:

- звернення №20 за березень 2011 року Теребовлянського відділення Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль, адресоване голові Теребовлянської міської ради Поперечному С.І., з проханням надати дозвіл на переоформлення права власності за банком на приміщення №1 площею 228,3 кв. м. та приміщення №2 площею 92,6 кв м, що знаходяться по вул. Кн. Василька, 110а у м. Теребовля;

- Технічний паспорт Теребовлянського БТІ під реєстровим номером 299, складений у червні 2001 року, виготовлений на замовлення АППБ Аваль на частину приміщення по вул. Кн. Василька, 110а, м. Теребовля площею 139,7 кв. м. У характеристиці даного об`єкту зазначено, що вартість частини приміщення під літерою А згідно договору купівлі-продажу становить 35 000)) грн.;

- Реєстраційне посвідчення №301 від 11.10.2001 Теребовлянського БТІ, видане Акціонерному поштово-пенсійному банку Аваль на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2001 №10/07-02/015 і додаткової угоди до даного договору від 20.06.2001, на об`єкт нерухомого майна по вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля.

Надалі, 06.04.2011 на підставі рішення №69 Виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради 04.05.2011 видано Публічному акціонерному товариству Райффайзен Банк Аваль Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право приватної власності на нежитлове приміщення 1, загальною площею 228, 3 кв.м. та Свідоцтво серії САЕ №011275 про право приватної власності на нежитлове приміщення 2, загальною площею 92,6 кв.м., що знаходяться по вул.Кн. Василька, 110 а у м. Теребовля.

Право власності на вищезазначені приміщення було зареєстровано, що підтверджується витягами з Теребовлянського бюро технічної інвентаризації про державну реєстрацію прав №29845945 та №29849693 від 04.05.2011, згідно яких внесено записи під №514 та №515 відповідно.

01.03.2012 Теребовлянським БТІ виготовлено на замовлення власника - Публічного акціонерного товариства Райффайзен банк Аваль технічні паспорти на нежилі приміщення №1 площею 228,3 кв. м. (інвентарний №2666, реєстровий №514) та приміщення №2 площею 92,6 кв.м. (інвентарний №2666, реєстровий №515).

Проте, в противагу наведеному, у виданій 25.10.2017 Головою правління Теребовлянського РайСТ Мисліцькою Г.І. довідці під № 216 зазначено, що частина приміщення в м. Теребовля по вул. Князя Василька, 110 а площею 150 кв.м. продана 15.03.2001 ПП "Орфей", розрахунки за проданий об`єкт проведені, заборгованості немає.

Крім цього, у адресованому Постійно діючій комісії з питань житлово-комунального господарства, архітектури та транспорту при Теребовлянській міській раді листі № 95 від 16.05.2018 Голова правління Теребовлянського РайСТ Мисліцька Г.І. повідомила, що Теребовлянським РайСТ в 2001 році було продано приміщення першого поверху універмагу по вул. Князя Василька, 110-а двом юридичним особам, а саме:

ПП "Орфей" 150 м.кв. вартістю 24 280 грн, на підставі договору № 2 від 15.03.2001

та ТОД АППБ "Аваль" 150 м.кв. вартістю 35 000 грн, на підставі договору № 10/07-02/015 від 03.04.2001.

Після оплати коштів дані об`єкти на підставі актів приймання - передачі були передані у власність даним юридичним особам. При цьому зазначено, що додаткова угода до договору №10/07-02/015 від 03.04.2001 у Теребовлянському РайСТ по документах не обліковується.

Також рішенням Виконавчого комітету Теребовлянської міської ради №131 від 22.05.2018 присвоєно поштову адресу частині приміщення по вул. Князя Василька, 110-а, а саме: приміщенню № 4 "м. Теребовля, вул. Князя Василька, 110-а приміщення № 4, яке належить ПП "Орфей".

05.03.2019 ПП Орфей звернулось до державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації Заліщицької районної державної адміністрації Тернопільської області із заявою про внесення відомостей до Реєстру речових прав на нерухоме майно на частину будівлі згідно договору купівлі-продажу №2 від 15.03.2001.

У відповідь на звернення, рішенням № 46153172 від 26.03.2019 державним реєстратором було прийнято відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі ст. 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; подані документи не дали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; згідно отриманої інформації Теребовлянського БТІ від 14.03.2019 за №49 право власності на заявлену частину приміщення по вул. Кн. Василька, буд.110-а за заявником не зареєстровано; по пошуках відомостей за адресою в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вже містяться актуальні дані про реєстрацію приміщень 1,2,3 за даною адресою.

Згідно Інформаційних довідок №161567619 та №161569548 від 29.03.2019 з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04.05.2011 було здійснено державну реєстрацію права власності за ПАТ Райффайзен Банк Аваль на приміщення 1, площею 228,3 кв.м. по вул. Кн. Василька, буд.110-а.

Крім цього, згідно інформації про об`єкти нерухомого майна за ПАТ Райффайзен Банк Аваль на праві приватної власності 24.10.2016 під №17107701 та №17106458 зареєстровані відповідно приміщення 1, загальною площею 228,3 кв.м. та приміщення 2, загальною площею 92,6 кв. м., які знаходяться по вул. Кн. Василька, буд.110-а.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення ПП «Орфей», посилаючись на порушення свої прав, як власника нерухомого майна з позовною заявою до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Теребовлянського районного споживчого товариства, Теребовлянської міської ради про визнання недійсною додаткової угоди до договору купівлі -продажу; визнання незаконними окремих пунктів рішення; визнання незаконними свідоцтв про право власності та скасування державної реєстрації права власності.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. Висновки суду апеляційної інстанції.

Спірні правовідносини стосуються відносин, що склалися щодо порушення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої такими є, зокрема: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно приписів ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК Української РСР 1963 року, в чинній на момент їх виникнення редакції від 08.10.1999 (надалі ЦК УРСР 1963 року).

Угодами є дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори) (ч. 1, ч. 2 ст. 41 ЦК УРСР 1963 року). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до приписів ст. 86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Матеріалами справи підтверджується, що Теребовлянському районному споживчому товариству, на підставі Свідоцтва від 22.11.2000 на праві особистої власності належав будинок (частина універмагу) по вул. Князя Василька, 110-а у м Теребовля.

За договором (угодою) купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР 1963 року).

Стаття 151 ЦК УРСР 1963 року визначала, що в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи та зазначалось вище, 15.03.2001 між ПП "Орфей" та Теребовлянським РайСТ у письмовій формі укладено договір купівлі-продажу № 2 частини приміщення площею 150 кв.м. по вул. Князя Василька, 110-а в м. Теребовля.

Пунктом 2.1 договору № 2 сторони узгодили, що вартість частини приміщення складає 24 280,00 грн. Право власності на приміщення, яке продається переходить до покупця після оплати всієї суми визначеної угодою (п. 3.5 Договору № 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом, що сторонами договору № 2 від 19.03.2001 оформлено акт прийому-передачі вищевказаної частини приміщення, з огляду на що, враховуючи зміст умов п. 3.1, п. 3.2 договору № 2, які передбачали передачу об`єкту купівлі-продажу у триденний термін лише після повної його оплати, а також зважаючи на приписи ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, Теребовлянським РайСТ за фактом виконання укладеного договору № 2, по акту приймання-передачі від 19.03.2001, підписаному сторонами без заперечень, передано у власність ПП "Орфей" частину приміщення площею 150 кв.м., що знаходиться за адресою вул. Князя Василька, 110-а у м Теребовля.

Відповідно до ст.232 ЦК УРСР 1963 року, якщо покупець на порушення договору відмовиться прийняти куплену річ або заплатити за неї встановлену ціну, продавець вправі вимагати прийняття речі покупцем і оплати ціни, а також відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або, з своєї сторони, відмовитись від договору і вимагати відшкодування збитків. Також у п. 3.3, п. 3.4, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3 договору № 2 сторонами було обумовлено відповідальність за порушення ними умов цього договору, зокрема в частині обов`язку по оплаті за об`єкт купівлі-продажу та щодо передачі покупцю придбаного об`єкту. За невиконання вказаних умов договору продавець та покупець передбачили матеріальну відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

В ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції сторонами не подано доказів існування спорів між продавцем та покупцем з приводу неналежного виконання ними умов договору № 2, а саме і в частині несплати за об`єкт купівлі-продажу та не передачі його у власність покупця.

Крім того, судова колегія зазначає, що за умовами укладеного договору № 2 придбане майно могло бути передано покупцю по акту лише після повної сплати ним вартості об`єкту, який складено сторонами без заперечень 19.03.2001. Окрім того, про оплату позивачем визначеної договором ціни додатково свідчать довідка продавця (Теребовлянського РайСТ) № 216 від 25.10.2017 та лист № 95 від 16.05.2018. В розумінні статті 73 ГПК України зазначені довідки є доказами, що оцінюються судом в сукупності з іншими відповідно до положень статті 86 цього ж Кодексу.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні регулювався Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затв. наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839) (надалі - Інструкція №121, втратила чинність на підставі Наказу Держбуду № 36 від 15.02.2002).

Відповідно до п 1.6 Інструкції №121 державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Згідно п 1.9 Інструкції №121 до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема: житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами.

У п 1.8 Інструкції №121 передбачено, що державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.

У матеріалах справи наявна копія виготовленого 11.06.2001 на замовлення позивача Теребовлянським БТІ Технічного паспорта на частину приміщення першого поверху будівлі загальною площею 180,6 кв.м. за адресою вул.Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля, з інформацією про вартість майна 24 286,00 грн.

Додаток №1 до Інструкції №121 визначає перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. До них належать, зокрема договори відчуження між юридичними особами недержавної форми власності (п 10 додатку №1).

Згідно п 2.1 Інструкції №121 реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі правовстановлюючого документу договору купівлі продажу №2 від 15.03.2001 Теребовлянським бюро технічної інвентаризації видано Приватному підприємству Орфей Реєстраційне посвідчення №299 на домоволодіння частину приміщення по вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля, датоване при цьому 14.06.2000.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції, що Теребовлянським БТІ здійснено реєстрацію права власності позивача на придбаний по договору №2 об`єкт частину приміщення площею 150 кв. м. по вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля, в розумінні умов розділу 2 Інструкції №121.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до вказаних норм 19.03.2001 Теребовлянське районне споживче товариство перестало бути власником частини приміщення площею 150 кв.м. за адресою вул. Князя Василька, 110-а, м. Теребовля, і відповідно втратило право на розпорядження цим майном.

При цьому судом першої інстанції правомірно враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 05.08.2020 у даній справі про обов`язковість застосування при оцінці позовних вимог позивача того факту, що саме він (позивач) є власником спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу № 2, тобто правочину, який згідно із загальним положенням, закріпленим у статті 204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція дійсності правочину).

Як вбачається із матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, на підставі договору купівлі - продажу №10/07-02/015 від 03.04.2001, 14.06.2000 Акціонерному поштово-пенсійному банку Аваль Теребовлянським БТІ видано Реєстраційне посвідчення під тим самим №299 на іншу частину приміщення площею 150 кв м за тією ж адресою.

На підставі договору №10/07-02/015 та акту приймання-передачі від 04.05.2001 Теребовлянським РайСТ передано АППБ Аваль частину приміщення площею 150 кв. м. за адресою вул.Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля.

Теребовлянським БТІ у червні 2011 року на замовлення АППБ Аваль виготовлено Технічний паспорт під реєстровим №299 на решту частини приміщення за адресою вул.Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля, із зазначенням площі 139,7 кв м.

Скаржником - ПП Орфей не заперечується факт укладення між Теребовлянським РайСТ та АППБ Аваль договору №10/07-02/015 та переходу у власність останнього іншої частини приміщення площею 150 кв. м. по вул.Кн. Василька, 110-а у м Теребовля.

Однак, 20.06.2001 між Теребовлянським РайСТ та АППБ "Аваль" укладено оскаржувану додаткову угоду до договору № 10/07-02/015 від 03.04.2001, з якої вбачається що сторонами внесено зміни до договору № 10/07-02/015, зокрема в частині площі об`єкту купівлі-продажу. Замість зазначеного у договорі № 10/07-02/015 від 03.04.2001 об`єкту купівлі-продажу площею 150 кв.м, як частини приміщення по вул. Князя Василька, 110-а у м Теребовля, вказано об`єкт купівлі-продажу - приміщення площею 320,3 кв.м. за цією адресою.

З посиланням на зазначені документи, Теребовлянським БТІ 11.10.2001 видано банку інше Реєстраційне посвідчення № 301 на цілий об`єкт нерухомого майна площею 320,3 кв.м за цією адресою - вул. Князя Василька, 110-а у м Теребовля.

Отже, відповідачем - 2 - Теребовлянським РайСТ продано частину об`єкта, яка вже перейшла у власність позивача на підставі договору №2 від 15.03.2001 і таке право вже було зареєстровано за новим власником, а отже додаткова угода до договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001, укладена 20.06.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ "Аваль", на момент її укладення не відповідала вимогам закону, а саме статтям 94, 128, 225 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України).

Враховуючи вищенаведені обставини, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога ПП "Орфей" про визнання недійсною додаткової угоди від 20.06.2001 до договору купівлі-продажу № 10/07-02/015 від 03.04.2001, укладеної між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ "Аваль" (правонаступником якого являється Акціонерне товариство Райффайзен банк Аваль) є обґрунтовано заявленою.

З огляду на вищенаведені обставини, помилковим є посилання скаржника АТ «Райффайзен банк Аваль», що у мотивувальній частині рішення судом безпідставно зазначено про обгрунтованість усіх позовних вимог, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовано обставини у справі, зокрема, що за відсутності технічної документації на нерухомість до договору купівлі-продажу № 2 від 15.03.2001 неможливо встановити яку саме частину приміщення придбав позивач за вказаним договором, а також, те, що позивачем не надано суду документів, які б свідчили про факт оплати за договором купівлі-продажу №2 від 15.03.2001 (платіжні доручення, прибуткові касові ордери або ж належним чином завірені копії), отже не відбулось передача приміщення від продавця до покупця за договором, а також, те, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно, обов`язковість проведення якої була встановлена Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, позивачем не була здійснена. Зазначеним обставинам та доказам у сукупності судом першої інстанції в ході розгляду справи надано належну оцінку та правомірно встановлено, що Теребовлянським РайСТ продано відповідачу -1 частину об`єкта, яка вже перейшла у власність позивача на підставі договору №2 від 15.03.2001 і таке право вже було зареєстровано за новим власником, а отже додаткова угода до договору №10/07-02/015 купівлі-продажу частини будівлі від 03.04.2001, укладена 20.06.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ "Аваль", на момент її укладення не відповідала вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції від 12.03.2011, чинній станом на момент прийняття спірного рішення), окрім ст. 26, яка передбачає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад та ст. 30, яка передбачає повноваження виконавчих органів місцевого самоврядування в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку, ст. 40 передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Як зазначалось вище, рішенням Виконавчого комітету Теребовлянської міської ради №69 від 06.04.2011, а саме пунктами 3, 4 переоформлено за ПАТ „Райффайзен Банк Аваль право власності на приміщення №1, загальною площею 228,3 м.кв та приміщення №2, загальною площею 92,6 м.кв, що знаходяться в м.Теребовлі по вул. Князя Василька, 110 „а. В пунктах 5 та 6 вказаного рішення зазначено про видачу Виконавчим комітетом міської ради Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та їх реєстрацію Теребовлянським БТІ.

Оскаржуване рішення міської ради в частині спірних пунктів прийняте на підставі: звернення №20 за березень 2011 року Теребовлянського відділення ПАТ „Райффайзен Банк Аваль з проханням про переоформлення права власності за банком на приміщення №1 площею 228,3 кв. м. та приміщення №2 площею 92,6 кв. м., за адресою вул. Князя Василька, 110 „а, м. Теребовля; виготовленого у червні 2001 року Технічного паспорту на частину приміщення площею лише 139,7 кв.м. за вказаною адресою; Реєстраційного посвідчення №301 від 11.10.2001.

Пунктом 6 Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України18.02.2002 за № 157/6445, втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012) (в редакції від 01.10.2010 - чинній станом на момент прийняття спірного рішення) (надалі - Тимчасове положення) рекомендовано органам місцевого самоврядування проводити видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна на спеціальних бланках, зразок та опис яких затверджується Міністерством юстиції України.

Згідно п. 2.1. розділу ІІ Тимчасового положення для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1.

Додаток № 2 до Тимчасового положення передбачав перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, зокрема договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, в т ч купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно.

Таким чином, підставою для прийняття спірних пунктів рішення № 69 від 06.04.2011, в розумінні п 8.2 Тимчасового положення, був виготовлений для АППБ "Аваль" Теребовлянським БТІ Технічний паспорт за червень 2001 року на приміщення меншою площею - 139,7 кв.м, ніж загальна площа приміщень, на яку цим рішенням за банком переоформлено право власності та видано свідоцтва про право власності.

Про відсутність станом на 06.04.2011 окремих технічних документацій на приміщення № 1 та № 2 свідчить і те, що Технічні паспорти на приміщення № 1 площею 228,3 кв. м та приміщення № 2 площею 92,6 кв.м, виготовлені БТІ тільки 01.03.2012.

Крім того, оскаржуване рішення виконавчого комітету було прийняте, а Реєстраційне посвідчення № 301 від 11.10.2001 видане, в тому числі, на підставі Додаткової угоди від 20.06.2001 до договору № 10/07-02/015, дійсність якої є предметом спору у даній справі.

Отже, з огляду на вищенаведені обставини, правомірним є висновок суду першої інстанції, що оскаржувані пункти 5 та 6 рішення № 69 від 06.04.2011 прийнято Виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради з недотриманням Закону, зокрема п. 8.2 Тимчасового положення.

Відповідно до ст. 21 ЦК України, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України).

З огляду на викладене, правомірним є висновок суду першої інстанції, що оскільки, Свідоцтва серії НОМЕР_1 та САЕ № 011275 про право приватної власності на нежитлові приміщення 1 площею 228, 3 кв.м та приміщення 2 площею 92,6 кв.м, за адресою вул. Князя Василька, 110-а у м. Теребовля були видані Банку Виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради на підставі пунктів 3, 4, 5, 6 рішення № 69 від 06.04.2011 04.05.2011, а Теребовлянським БТІ проведено державну реєстрацію такого права на вказані приміщення, про що внесено записи під №514 та №515 у книзі записів № 2, наведеними діями порушено права позивача, як власника частини приміщення площею 150 кв.м. за цією ж адресою, а відтак позов в цій частині є обґрунтовано заявленим.

Оскільки рішення про визнання права власності є неправомірним, правовстановлюючий документ, яким оформлено відповідне право - недійсне рішення (пункти 3, 4, 5, 6) № 69 від 06.04.2011 на підставі якого видані 04.05.2011 відповідні Свідоцтва серії САЕ № 011273 та САЕ №011275 Теребовлянською міською радою, є також недійсним, позовні вимоги про визнання незаконними та скасування зазначених свідоцтв також є обґрунтованими.

Відповідно до п 3.10 Тимчасового положення одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ вносить записи до відповідного розділу Реєстру прав. На кожний об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації та право власності на який заявлено вперше, реєстратор БТІ одночасно з внесенням запису до відповідного розділу Реєстру прав присвоює реєстраційний номер такому об`єкту, який залишається незмінним протягом усього часу його існування. У разі переходу права власності та інших речових прав на об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або зміни в його описі реєстраційний номер такого об`єкта залишається незмінним.

Після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа (п 3.11 Тимчасового положення).

Як вбачається із матеріалів справи та правомірно зазначено судом першої інстанції, пункт 6 рішення № 69 від 06.04.2011 слугував підставою для проведення Теребовлянським БТІ 04.05.2011 державної реєстрації права власності за банком на приміщення №1 та №2 у книзі записів №2 під №514 та 515.

В подальшому, 24.10.2016 до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно під номерами записів 17107701 та 17106458 внесено записи про право власності банку на окремі приміщення №1 площею 228,3 кв. м. та приміщення №2 площею 92,6 кв. м. за адресою вул.Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на викладене, оскільки судом встановлено незаконність окремих пунктів рішення № 69 від 06.04.2011, які стали підставою для внесення відповідних записів про державну реєстрацію права власності, обґрунтованими і підставно заявленими є позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності Акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль на приміщення 1 площею 228,3 кв.м в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області за №17107701, а також на приміщення 2 площею 92,6 кв.м. в нежилому приміщенні по вул. Князя Василька, 110а в м. Теребовля Тернопільської області за №17106458.

Вищенаведені обставини, встановлені судом, спростовують твердження скаржника АТ «Райффайзен банк Аваль», що рішення № 69 відповідач-3 прийняв у повній відповідності до вимог чинного законодавства на підставі звернення Банку та доданих до нього матеріалів та жодним чином не порушує права позивача у вказаній справі.

Щодо заявлених відповідачами 1 та 2 заяв про застосування позовної давності, з посиланням на те, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені з огляду на сплив строку позовної давності за цими вимогами, судова колегія зазначає таке.

В обґрунтування підстав пропуску позивачем без поважних причин строку позовної давності відповідачі 1 та 2 посилаються, серед іншого, на те, що спірні правовідносини між сторонами виникли у 2001 році, однак позивач - ПП Орфей, вважаючи себе власником частини приміщення по вул. Кн. Василька, 110а, м. Теребовля, упродовж тривалого часу - 18 років, не звертався з вимогами усунути перешкоди в користуванні або вилучити майно з чужого незаконного володіння та не з`ясовував хто і на якій підставі володіє частиною спірного приміщення.

Також, заявники зазначають, що, як свідчить наявне у матеріалах справи чинне рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2012р. у справі №2-а/1970/3731/12, позивач з 2013 по 2017 роки у судових провадженнях доводив відсутність у нього права власності на будь-яке нерухоме майно, в т.ч. частину будівлі першого поверху по вул. Князя Василька, 110а у м. Теребовля.

В матеріалах справи наявні докази, що АТ Райффайзен Банк Аваль відкрито з 2001 року володіє спірним приміщенням, здійснив у ньому реконструкцію, постійно здійснює господарську діяльність, тоді ж як позивач ніколи не поводив себе як власник, не використовував приміщення у власній діяльності, не здійснював ремонт, не укладав договорів з організаціями, що надають комунальні послуги, не сплачував податків та інших платежів, тощо. Окрім того позивач як юридична особа з 2001року обслуговувався і мав відкритий рахунок у відділенні АТ Райффайзен Банк Аваль м.Теребовля, а тому інформацію щодо права власності банку на спірне приміщення міг отримати раніше.

Також, заявники вважають, що з метою списання заборгованості по орендній платі за землю та задля зняття арешту з майна підприємства, приватне підприємство Орфей з 2013 по 2017 рік доводило факт відсутності на праві власності будь-якого майна, в тому числі нерухомого. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, зокрема, постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 у справі 2-а/1970/3731/12, постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.03.2013 у справі 819/397/13-а та Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 №819/1951/17.

Заявники стверджують, що позивач не наводить причин пропуску позовної давності, зазначаючи, що його звернення з даним позовом до суду мало місце після звернення до державного реєстратора Заліщицької РДА, з метою внесення відомостей про своє право власності на приміщення площею 150 кв. м. за адресою вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля до реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки саме в результаті цього звернення, внаслідок отримання відмови у державній реєстрації на підставі рішення реєстратора №46153172 від 26.03.2019, він дізнався, що речове право власності на дане майно вже зареєстроване за банком. Таким чином, на думку позивача, він дізнався про порушення його прав як власника частини приміщення за вказаною адресою лише 26.03.2019 і позовна давність на звернення з позовом до суду ним не пропущена. Крім того, позивач зазначає, що додатковим свідченням того, що він до вказаної дати був переконаний про перебування у його власності вказаного спірного нерухомого майна, є прийняте виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради рішення № 131 від 22.05.2018, яким за заявою ПП "Орфей" приміщенню № 4, за адресою: вул. Князя Василька, 110-а у м. Теребовля присвоєно поштову адресу.

Приймаючи постанову від 05.08.2020 у даній справі та направляючи справу на новий розгляд Верховним Судом встановлено неправильне застосування правових норм судами обох інстанцій. Зокрема, суд прийшов до висновку, що, хоча місцевий господарський суд по суті позовних вимог прийняв правильне рішення, однак неправильно застосував норми матеріального права, якими врегульовано "інститут позовної давності"та зазначив про необхідність оцінки доводів та доказів в підтвердження цих доводів Банку та РайСТ про те, що Банк абсолютно відкрито з 2001 року володіє спірним приміщенням, провів там реконструкцію, здійснював і здійснює власну господарську діяльність, а позивач, який про це не міг не знати, навпаки, ніколи не поводив себе як власник: не укладав договори з організаціями, що надають комунальні послуги, не використовував приміщення у власній діяльності, не здійснював ремонт, не сплачував податки чи інші платежі і більше, для списання заборгованості по орендній платі за землю та задля зняття арешту з майна підприємства з 2013 по 2017 роки у судових провадженнях доводив відсутність у нього права власності на будь-яке нерухоме майно.

Крім того, Верховний Суд вказав на необхідність встановити момент, з якого у позивача виникла реальна можливість дізнатися про порушене право, дослідити обставини щодо того, чи знало або могло знати про порушення своїх прав ПП "Орфей, зазначивши при цьому, що право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила), а не з дня, коли особа дізналася про відсутність реєстрації речового права.

Відповідно до ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Верховного Суду у постанові від 05.08.2020 у даній справі, детально вивчивши обставини спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, судова колегія зазначає таке.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Так, згідно пунктів 6, 7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Враховуючи, що оспорюваний правочин - додаткову угоду до договору купівлі продажу №10/07-02/015 від 03.04.2001 укладено 20.06.2001 між Теребовлянським районним споживчим товариством та АППБ Аваль, суд першої інстанції правомірно встановив, що право на пред`явлення позову у даній справі з огляду на встановлений факт набуття позивачем у власність на підставі договору №2 від 15.03.2001 частини нерухомого майна, незаконно відчуженого за оспорюваним правочином, виникло у ПП "Орфей" саме з 20.06.2001, а відтак у даній справі слід застосовувати правила про позовну давність врегульовану приписами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК УРСР 1963 року).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР 1963 року).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна (могла) була дізнатися про це порушення/особу, яка порушила) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися"/"повинен довідатися", що містяться в статті 76 ЦК УРСР 1963 року, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 6 ЦК України 1963 року), за якою особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

З огляду на викладене, посилання скаржника-ПП «Орфей», що про своє порушене право власника він дізнався лише 26.03.2019 - дати прийняття державним реєстратором Заліщицького РДА рішення про відмову у державній реєстрації права власності на приміщення площею 150 кв. м. за адресою вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля №46153172 спростовується матеріалами справи.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що ПП Орфей знав і повинен був дізнатись про порушення свого права власності значно раніше з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

Таким чином, на противагу правам власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном існує і зустрічний обов`язок по його утриманню (тягар утримання майна).

В матеріалах справи відсутні та не надані такі ПП «Орфей» в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції докази використання спірного приміщення у власній господарській діяльності ПП Орфей, як і доказів понесення витрат на його утримання, як то: оплата житлово-комунальних послуг, здійснення поточного чи капітального ремонту, сплати податків чи інших обов`язкових платежів тощо. Більше того, як зазначалось вище, задля списання заборгованості по орендній платі за землю та зняття арешту з майна підприємства з 2013 по 2017 роки у судових провадженнях позивач доводив обставини відсутності у нього права власності на будь-яке нерухоме майно.

Крім того, як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходженням юридичної особи - ПП Орфей (код ЄРПОУ 31092327) зазначено місто Теребовля, вул. Грушевського, буд. 3, що в свою чергу підтверджує ту обставину, що позивач як власник частини приміщення у центральній частині міста Теребовля , за період з 20.06.2001 - дати укладення між Банком та відповідачем № 2 додаткової угоди до договору купівлі-продажу частини будівлі №10/07-02/015 від 03.04.2001 і до дати відмови йому у державній реєстрації цього права (близько 18 років) міг знати і більше того зобов`язаний був знати про розміщення банківської установи у належній йому на праві власності частині приміщення з огляду на зазначені вище обов`язки власника цікавитись та утримувати своє майно.

Також, матеріали справи містять докази того, що АТ Райффайзен Банк Аваль відкрито з 2001 року володіє приміщенням за адресою: вул. Князя Василька, 110-а у м. Теребовля, здійснив у ньому реконструкцію, постійно здійснює господарську діяльність, про що також не заперечував представник позивача. При цьому з 2001 року згідно наданої Банком інформації підприємство позивача обслуговувалося і мало відкритий рахунок у відділенні АТ Райффайзен Банк Аваль м.Теребовля, а тому інформацію щодо порушення його права власності на спірне приміщення очевидно міг отримати раніше. У матеріалах справи знаходяться заяви керівника ПП Орфей 04.01.2001, 06.04.2004, 07.04.2010 на відкриття/закриття рахунків, підписані директором ПП "Орфей" Подольським О.М. та головним бухгалтером Сенкович Н.П., а також засвідчені відтиском печатки підприємства.

Окірм того, оскільки реконструкція існуючих приміщень Теребовлянського відділення Райффайзен Банк Аваль в м. Теребовля по вул. Кн. Василька, 110-а, з зазначеною робочою площею 304,12 кв. м була проведена у 2008 (Робочий проект по реконструкції існуючих приміщень Теребовлянського відділення Райффайзен Банк Аваль в м. Теребовля по вул.Кн. Василька, 110-а міститься у матеріалах справи), правомірним є висновок суду першої інстанції, що позивач, як постійний клієнт Банку, не міг не знати, принаймні з 2008 року, про використання останнім спірного приміщення у власній господарській діяльності без згоди підприємства як власника.

Також, в матеріалах справи знаходиться адвокатський запит датований 05.10.2016, (надійшов на адресу Банку 05.10.2016 та зареєстрований за вхідним номером 7935) адвоката Черніцького І.Р., який діяв на підставі Ордеру Серії А № 140790 від 05.10.2016 виданого згідно договору про надання правової допомоги від 15.09.2016, укладеного з ПП Орфей в особі директора Подольського О.М. (далі - Адвокатський запит від 05.10.2016), у якому, серед іншого, зазначалось, що ПП Орфей вважає себе власником приміщення площею 150 кв.м., що знаходиться в м. Теребовлі вул. Князя Василька, 110-а, та просить звільнити займане Банком приміщення за вказаною адресою (том 5 а.с.92-93).

Окрім того, факт звернення позивача до Теребовлянської міської ради задля вирішення питання присвоєння адреси, у відповідь на яке виконавчим комітетом Теребовлянської міської ради прийнято рішення № 131 від 22.05.2018, яким за заявою ПП "Орфей" приміщенню № 4, за адресою: вул. Князя Василька, 110-а у м. Теребовля присвоєно поштову адресу, дає підстави вважати, що позивач цікавився власним об`єктом нерухомого майна і за бажання міг дізнатись про обставини його використання іншою юридичною особою.

ПП «Орфей» також не подано суду доказів, що підприємство припиняло/зупиняло свою господарську діяльність у досліджуваний період, або ж здійснювало її у іншому населеному пункті, або ж іншим чином доводилась наявність обставин, що унеможливлювали б доступ до спірного приміщення.

З огляду на вищенаведені обставини, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що з наведеного в сукупності вбачається, що у позивача була можливість, більше того обов`язок, дізнатися про порушення його прав відповідачем 1 - АТ Райффайзен Банк Аваль у справі щонайменше з 2008 року, однак, з відповідним позовом до суду ПП Орфей звернулося лише 21.06.2019, тобто з пропуском встановлено статтею 71 ЦК УРСР 1963 року трьохрічного строку позовної давності.

Також, судова колегія зазначає, що обов`язок судів обґрунтувати своє рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого суду, дійшла висновків, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а також факту пропущення позивачем строку позовної давності при поданні позову.

З огляду на встановлені судом у сукупності обставини справи, приписи чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, встановлені судом порушення прав ПП «Орфей» як власника приміщення площею 150 кв. м. за адресою вул. Кн. Василька, 110-а у м. Теребовля, а також заяву відповідачів про сплив позовної давності, судова колегія прийшла до висновку, що позивачем заявлено позовні вимоги з пропуском позовної давності, що з урахуванням положень статті 80 ЦК УРСР 1963 року є підставою для відмови в позові.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2021 у справі №921/384/19 залишити без змін.

2. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ №194-1/11 від 18.02.2021 (вх. ЗАГС №01-05/710/21 від 23.02.2021) та Приватного підприємства «Орфей» б/н від 18.02.2021 (вх. ЗАГС №01-05/766/21 від 01.03.2021) залишити без задоволення.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги залишити за скаржниками.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.06.2021.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.