РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021Справа № 910/6781/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО"

до Державної організації комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України

про стягнення 308 931, 62 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМО" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 308 931, 62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором зберігання № 20 від 01.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

25.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державної організації комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву, в якій відповідач зазначає, що копія позовної заяви з доданими до неї документами на адресу відповідача не надходила, з матеріалами справи представник ознайомився 18.05.2021, у зв`язку з чим просить суд продовжити строк для подання відзиву у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 заяву Державної організації комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України про продовження процесуального строку для подання відзиву - задоволено. Продовжено відповідачу процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву до 14.06.2021.

15.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву (надісланий до суду засобами поштового зв`язку - 11.06.2021), в якому відповідач зазначає, що договір зберігання достроково розірваний, проте позивач у повному обсязі не вивіз свої матеріальні цінності, а також своїх контрагентів з території зберігача, тобто лише частково звільнив всі займані площі відповідача та досі продовжує їх зберігати на площах відповідача, а саме: в секції № 5 складу № 1 дільниці зберігання № 2, загальною площею 584 кв.м. та в кімнаті опалювальної, загальною площею 15 кв.м.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2020 між Державною організацію комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (далі - зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМО" (далі - поклажодавець) укладено договір зберігання № 20, умовами якого передбачено, що зберігач зобов`язується прийняти в майбутньому товар поклажодавця і повернути його після закінчення терміну дії договору, а поклажодавець зобов`язується попередньо і щомісячно сплачувати зберігачу кошти на умовах цього договору.

Зберігання товару здійснюється на складських приміщеннях, на відкритому майданчику, у холодильних камерах зберігача, згідно з п. 1 додатками до договору (п. 1.2 договору).

Послуги надаються за адресою: 03126, м. Київ, бульвар В. Гавела, 24 (п. 1.4 договору).

За зберігання товару поклажодавець здійснює щомісячно 100 % передоплату до 5 числа кожного місяця, за який здійснюється оплата на підставі пред`явленого зберігачем до оплати рахунку (п. 2.1 договору зберігання).

Відповідно до п.п. 2.3.-2.5. договору, факт надання послуг по зберіганню товару (навантаження/розвантаження та споживання електроенергії) за результатами кожного календарного місяця підтверджується та фіксується підписанням сторонами акту про надані послуги. Акт підписується сторонами до 5 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надавалися послуги. Поклажодавець зобов`язаний до 5 числа місяця, наступного за календарним місяцем, розглянути та підписати вказаний акт або надати письмові мотивовані заперечення. Після підписання акту поклажодавець протягом 3 календарних днів передає один примірник підписаного акту зберігачу.

Зберігач має право раз на місяць за відсутності поклажодавця перевіряти в приміщеннях, де зберігається товар, їх технічний стан та дотримання пожежної безпеки (п. 4.1.6 договору зберігання).

Відповідно до п. 4.1.7. договору, зберігач має право на своєчасне та в повному обсязі отримання оплати за зберігання товару та надання інших послуг на умовах, визначених даним договором.

Договір набирає чинності з 01.01.2020 р. по 31.12.2020, а в частині розрахунків - до повного виконання взятих на себе зобов`язань (п. 9.1).

Зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюються додатковою угодою до цього договору (п. 9.2).

Пунктом 9.4 Договору сторони погодили, що кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей договір до закінчення терміну його дії при наявності достатніх причин, зокрема несвоєчасного, неналежного виконання поклажодавцем всіх взятих на себе зобов`язань згідно умов цього договору; у випадку не перерахування поклажодавця в установлений договором термін платежів. При цьому сторона - ініціатор розірвання Договору, зобов`язується офіційно повідомити про це іншу сторону, але не менше ніж за 10 (десять) календарних до настання такої дати.

Дострокове припинення договору оформлюється відповідною додатковою угодою до Договору у двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу. У разі не повернення поклажодавцем підписаного додатку протягом 10 календарних днів з дня направлення додатку зберігачем, факт припинення дії Договору вважається визнаним поклажодавцем та підтверджено відсутність будь-яких претензій один до одного (п.9.5 Договору).

Крім того, сторони домовились, що у разі виникнення ситуацій, які можуть свідчити про неправомірність дій поклажодавця в тому числі, які супроводжуються блокуванням роботи зберігача пошкодження його майна, тощо, Договір припиняється автоматично з наступного дня після настання такої події (п.9.7 Договору).

Як зазначає позивач, ним були сплачені відповідачу кошти за послуги зберігання за весь місяць липень 2020 у загальному розмірі 598 555, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 141 від 01.07.2020 на суму 158 555, 00 грн та № 142 від 06.07.2020 на суму 440 000, 00 грн.

Проте, як зазначає позивач 03.07.2020 відповідачем було видано наказ № 79, яким вирішено з 16.07.2020 припинити дію договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р. (п. 1), бухгалтерії провести звірку та остаточні розрахунки з ТОВ "ІМО" станом на 15.07.2020, начальникам дільниць № 1 та № 2 в рамках своїх повноважень організувати та сприяти звільненню займаних ТОВ "ІМО" площ (п. 3), начальнику ВВО забезпечити відповідний контроль за дотриманням пропускного режиму (п. 4).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було складено та підписано акт № 7 приймання-здавання послуг по зберіганню від 15.07.2020 на суму 289 623, 38 грн.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскільки послуги зберігання в липні 2020 надавалися відповідачем лише до 16.07.2020, відповідно вартість фактично отриманих позивачем послуг зберігання становить 289 623, 38 грн, у зв`язку з чим, на думку позивача, кошти у розмірі 308 931, 62 грн підлягають поверненню відповідачем.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання (ст. 937 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ст. 943, 946 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем відповідно до умов договору було перераховано на користь відповідача кошти за послуги зберігання за липень 2020 у загальному розмірі 598 555, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 141 від 01.07.2020 на суму 158 555, 00 грн та № 142 від 06.07.2020 на суму 440 000, 00 грн.

Так, 03.07.2020 відповідачем було видано наказ № 79, яким вирішено з 16.07.2020 припинити дію договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р. (п. 1), бухгалтерії провести звірку та остаточні розрахунки з ТОВ "ІМО" станом на 15.07.2020, начальникам дільниць № 1 та № 2 в рамках своїх повноважень організувати та сприяти звільненню займаних ТОВ "ІМО" площ (п. 3), начальнику ВВО забезпечити відповідний контроль за дотриманням пропускного режиму (п. 4).

Тож, між сторонами було складено та підписано акт № 7 приймання-здавання послуг по зберіганню від 15.07.2020 на суму 289 623, 38 грн.

Оскільки послуги зберігання в липні 2020 надавалися відповідачем лише до 16.07.2020 на суму 289 623, 38 грн, позивач звернувся до суду з вказаним позовом про повернення решти сплачених коштів у розмірі 308 931, 62 грн ( 598 555, 00 грн - 289 623, 38 грн).

Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМО" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України про визнання недійсним одностороннього правочину щодо дострокового припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020, оформленого наказом № 79 від 03.07.2020 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/10875/20, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства Резерву України про визнання недійсним одностороннього правочину.

Зокрема, судами під час розгляду справи № 910/10875/20 встановлено, що в матеріалах справи № 910/10875/20 містяться копії договорів про надання платних послуг по відповідальному зберіганню товарно-матеріальних цінностей в складських приміщеннях відповідача, укладених між позивачем та іншими підприємствами (ТОВ «Інноваційні банківські системи», ТОВ «ЛПУ», ТОВ «Інтермолоко», ТОВ «Гармонія Трейд», ТОВ «Торговий дім «М`ясо України», ТОВ «Укрбайк», Спільним українсько-німецьким ТОВ «Міда», ТОВ «Шоколадна компанія «Мир»), в яких позивач виступав як зберігач, а підприємства як поклажодавці, а саме: договір №11 від 01.01.2020; договір №22 від 01.01.2020; договір №27 від 29.05.2020: договір №2 від 01.01.2020; договір №26 від 01.03.2020; договір №13 від 01.01.2020; договір №7 від 01.01.2020; договір №12 від 01.01.2020.

Крім того, судами встановлено, що в матеріалах справи № 910/10875/20 наявний лист позивача від 15.07.2020, в якому останній вказує, що товарно-матеріальні цінності в складських приміщеннях відповідача є власністю ТОВ «Гармонія Трейд», які зберігаються на підставі договору №2 від 01.01.2020.

Водночас, судами вказано, що матеріали справи № 910/10875/20 не містять доказів письмової згоди відповідача на зберігання товарно-матеріальних цінностей вказаних вище підприємств в його складських приміщеннях, що є порушенням умов Договору, зокрема, п.6.13.

Пунктом 9.4 Договору сторони погодили, що кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір до закінчення терміну його дії при наявності достатніх причин, зокрема, несвоєчасного, неналежного виконання поклажодавцем всіх взятих на себе зобов`язань згідно умов цього Договору. При цьому сторона - ініціатор розірвання Договору, зобов`язується офіційно повідомити про це іншу сторону, але не менше ніж за 10 (десять) календарних до настання такої дати.

Дострокове припинення Договору оформлюється відповідною Додатковою угодою до Договору у двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу. У разі не повернення поклажодавцем підписаного додатку протягом 10 календарних днів з дня направлення додатку зберігачем, факт припинення дії Договору вважається визнаним поклажодавцем та підтверджено відсутність будь-яких претензій один до одного (п.9.5 Договору).

Крім того, сторони домовились, що у разі виникнення ситуацій, які можуть свідчити про неправомірність дій поклажодавця в тому числі, які супроводжуються блокуванням роботи зберігача, пошкодження його майна, тощо, Договір припиняється автоматично з наступного дня після настання такої події (п.9.7 Договору).

Судами під час розгляду справи № 910/10875/20 встановлено, що 16.07.2020 позивачем був отриманий лист відповідача, в якому останній повідомив позивача про припинення дії Договору. Разом з цим листом, відповідач направив позивачу два примірники додаткової угоди (додаток) №10 від 03.07.2020, у якій було зазначено, що дія Договору припиняється з 16.07.2020.

Позивач, зі свого боку, вказану додаткову угоду не підписав та надав відповідь від 17.07.2020 на пропозицію відповідача, в якій повідомив зберігача про свою незгоду із припиненням Договору, посилаючись на порушення умов та порядку розірвання договору (п. 9.4) та ст. 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/10875/20, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Суд зазначає, що відповідно до п. 9.6. договору, поклажодавець зобов`язується вивезти з території зберігача весь товар, який йому належить, протягом 10 днів з отримання повідомлення про розірвання договору чи його припинення.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази вивезення позивачем у повному обсязі власного товару та товару своїх контрагентів з території зберігача.

При цьому, згідно п. 6.7. договору, якщо поклажодавець після закінчення терміну дії цього договору, в тому числі у випадках, визначених розділом 9 даного договору, не забрав товар з території зберігача, зберігач має право на отримання від поклажодавця плати за весь фактичний час такого зберігання в двократному розмірі ціни зазначеному в додатку до договору, а також зберігач має право самостійно звільнити площі, зайняті товаром поклажодавця та вивезти його за межі території зберігача здійснивши опис такого товару.

Таким чином, з урахуванням положень п. 6.7 договору, яким передбачено право відповідача на отримання плати за весь час фактичного зберігання товару на його території, враховуючи що матеріали справи не містять доказів вивезення позивачем у повному обсязі товару з території зберігача, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 308 931, 62 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" до Державної організації комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України про стягнення 308 931, 62 грн. не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков