ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 р. Справа № 917/1750/20

За позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1

до відповідача Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", вул. Комарова, 2а, м. Полтава, Полтавська область, 36008

про зобов`язання вчинити дії.

Суддя Погрібна С.В.

Секретар судового засідання Мирна-Касян Ю.Л.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання від 17.06.2021 р.

Обставини справи: Фізична особа-підприємець ФО-П ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» в якому просить суд:

- зобов`язати ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» проводити нарахування за опалення за фактично використану кількість теплової енергії за показами приладу обліку теплової енергії із застосуванням одноставкового тарифу, починаючи з 17 січня 2020 року.

- зобов`язати ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» провести перерахунок нарахувань за одноставковим тарифом починаючи з 17 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 15.12.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

13.01.2021 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 318), до якого додано клопотання про відкладення підготовчого засідання, в зв`язку з тим, що протягом грудня 2020 року та початку січня 2021 року у співробітників ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» зафіксовано непоодинокі випадки захворювання на Covid-19, одночасно ряд працівників направлено на самоізоляцію.

Ухвалою суду від 14.01.2021 р. відкладено підготовче засідання на 11.02.2021 р..

Ухвалою суду від 11.02.2021 р. продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 16.03.2021 р..

16.03.2021 р. від позивача надійшла заява (вх. № 2865) про продовження та перенесення підготовчого засідання призначеного для надання можливості надання додаткових доказів та документів.

Суд задовольнив дане клопотання як таке, що не суперечить чинному процесуальному законодавству України. Ухвалою суду від 16.03.2021 р. відкладено підготовче засідання на 13.04.2021 р..

30.03.2021 р. позивач надав суду супровідний лист вх. № 3445 про залучення до матеріалів справи інформації з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань щодо ФО-П ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 13.04.2021 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 01.06.2021 р..

01.06.2021 р. учасники справи представництво у судове засідання не забезпечили. Сторони були належним чином та завчасно повідомлені за місцем їх реєстрації про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчать матеріали справи. Крім того, дана ухвала була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

01.06.2021 р. позивач надав суду клопотання (вх. № 5958) про поновлення строку на подання доказів. В даному клопотанні позивач зазначає, що 26.04.2021 р. ним був отриманий дозвіл Управління ЖКГ Полтавської міської ради на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання. Враховуючи викладене, позивач просив суд поновити йому строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи лист № 00106002.203/644 від 26.04.2021 р.

Оскільки дозвіл на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_2 був отриманий позивачем лише 26.04.2021 р., суд вважає за доцільне поновити позивачу строк на подання доказів та залучення вищевказаного дозволу до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01.06.2021 р. поновлено позивачу строк на подання доказів, відкладено розгляд справи на 17.06.2021 р..

До початку розгляду справи по суті від представника відповідача через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 6607) щодо наданого позивачем доказу.

В судове засідання 17.06.2021 р. з`явився позивач особисто та представник відповідача.

В судовому засіданні 17.06.2021 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Згідно з частиною 4 Порядку користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» забезпечує тепловою енергією у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення до межі розподілу балансової належності теплових мереж житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема і приміщення Відповідача, згідно з укладеним договором на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води за № 2009 «С» від 01.10.2007 (надалі Договір № 2009).

ФО-П ОСОБА_1 за Договором №2009, є споживачем теплової енергії, яку постачає ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до умов укладеного договору, на кожну зі сторін покладено певні зобов`язання.

Так за Договором № 2009 Відповідач взяв на себе зобов`язання постачати теплову енергію у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення приміщення Позивача до межі розподілу балансової належності теплових мереж будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно Позивач зобов`язаний сплачувати за фактично отриману теплову енергію.

У пункті 14 Договору сторони узгодили, що облік споживання теплової енергії на опалення проводиться по лічильнику PolluComEX/SQn2,5 №54140725.

Згідно з п.28 Договору, оплата за опалення проводиться за фактично використану кількість теплової енергії.

У позовній заяві Позивач зазначає, що під час виконання договору він повідомляв Відповідача, що теплова енергія на опалення протягом останніх трьох років ним не використовувалась, що підтверджується показниками теплового лічильника, встановленого у приміщенні, листами зверненнями до позивача.

При вирішенні спору суд зазначає наступне.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства 17.05.2005 року № 76, внутрішньобудинкові системи - це мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово- комунальних послуг, які розміщені в межах будинку, споруди, системи протипожежного захисту.

Згідно з Додатком Б ДБН В.2.2-15-2005 нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» теплопостачальні організації зобов`язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Відповідно до п. 5.24 ДБН В.2.2-15-2005 вбудовані у житлові будинки нежитлові приміщення повинні обладнуватися окремими від житлової частини будинку системами або відгалудженнями систем зі своїми приладами обліку теплоспоживання, що розташовуються в загальному приміщенні ІТП.

Допускається забезпечувати теплопостачання вбудованих нежитлових приміщень, які розташовуються у габаритах однієї або двох квартир, від загальнобудинкових систем теплоспоживання.

У судовому засіданні Позивач зазначив та підтвердив, що здійснив самовільне відключення свого приміщення від системи централізованого опалення житлового будинку АДРЕСА_3 .

Згідно з пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення від мереж централізованого опалення визначена Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 (далі - Порядок). До набрання чинності вказаним Порядком, діяв Порядок відключення окремих приміщень будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 № 4.

Так, вказаним Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, мають право відокремити свою квартиру чи нежитлове приміщення від централізованого опалення та гарячого водопостачання у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена від централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Порядок відокремлення (відключення) власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків від ЦО та ГВП передбачено розділом ІІІ Порядку, в якому, зокрема, зазначено, що відключення окремих квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків відбувається після отримання рекомендацій постійно діючої комісії, створеної органом місцевого самоврядування.

Зважаючи на зазначене, відключення нежитлового приміщення Позивача від систем централізованого опалення виконано самовільно, з порушенням норм чинного на той час законодавства.

Крім того, отриманий лист Позивачем від Управління житлово-комунального господарства, не є документом, який дає право на відокремлення (відключення) від системи централізованого опалення будинку АДРЕСА_3 виходячи з положень Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019.

Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд Комісії.

Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП за участю заявника або його уповноваженого представника.

Комісія надає заявникові рекомендації щодо можливих варіантів влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні та щодо збору вихідних даних і технічних умов для виготовлення відповідної проектної документації. Витяг із протоколу Комісії з результатами розгляду звернення надається заявникові протягом десяти робочих днів.

Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проекту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків.

Для виконання робіт із відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення повідомляє виконавця відповідної комунальної послуги та виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води про своє рішення щодо відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП шляхом подання письмової заяви в довільній формі, у якій зазначається наявність підстави для такого рішення згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

До заяви додається копія витягу з протоколу засідання Комісії про розгляд питання щодо відокремлення (відключення) такої квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, а також копія проекту такого відокремлення (відключення).

Позивач не надав суду доказів відокремлення (відключення) належного йому нежитлового приміщення від системи централізованого опалення будинку АДРЕСА_3 у порядку, визначеному наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 чи у порядку, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 169 від 26.07.2019.

Також варто зазначити, що намір Позивача відключитися від системи централізованого опалення та проведення усіх необхідних дій з дотриманням чинного законодавства, не має відношення до предмету спору та вплине на взаємовідносини між ним та Відповідачем у майбутньому, тоді як позовні вимоги стосуються періоду з 17.01.2021.

Відповідно до ч.1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України від 02.06.2005р. № 2633-IV «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ч.6 ст. 25 Закону № 2633).

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 3 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 38 Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем встановлено, що: «розірвання договору з ініціативи «Споживача» проводиться за узгодженням сторін і за наявності технічної можливості на вимогу «Споживача», за умови попередження «Теплопостачальної організації» за один місяць і проведення, із згоди «Теплопостачальної організації» заходів по відключенню систем».

Позивач не надав суду доказів, про його звернення до відповідача, з пропозицією внесення змін у договір або його розірвання у порядку, передбаченому пунктом 38 Договору або у судовому порядку.

Відповідно до п. 35 Договору: «договір вважається продовженим щорічно, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення договору або його перегляд не буде заявлено однією із сторін».

Станом на дату звернення до суду з даною позовною заявою, жодною з сторін не заявлено про розірвання договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води за № 2009 «С» від 01.10.2007, отже він є чинним.

Щодо застосування двоставкового тарифу на теплову енергію Відповідачем до Позивача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 38 Договору: «У випадку зміни тарифів «Теплопостачальна організація» повідомляє про це «Споживачу» у порядку, визначеному законодавством і розрахунок проводиться з дня затвердження нових тарифів».

Частиною 6 ст. 276 ГК України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про теплопостачання» основними завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання є регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», Положення про НКРЕКП, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 № 715, Постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» та на підставі Постанови НКРЕКП від 31.03.2016 № 528 «Про затвердження Процедури встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання» встановлюються, зокрема, тарифи на теплову енергію».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та згідно з абзацом 7 статті 16 Закону України «Про теплопостачання» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг встановлює тарифи на теплову енергію суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання.

Згідно з вказаними нормами, встановлення тарифів на комунальні послуги для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках є одним із засобів регуляторного впливу на діяльність суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які застосовує Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

14.01.2020 року постановою № 87 НКРЕКП встановлено ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» двоставкові тарифи на теплову енергію для потреб різних категорій споживачів. Вказана постанова набрала чинності 17.01.2020 року. Ця інформація є загальнодоступною та загальновідомою.

Відповідно до п. 13. Положення про НКРЕКП, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 р. № 715, рішення НКРЕКП оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті у межах її повноважень, обов`язкові до виконання суб`єктами природних монополій.

З 17.01.2020 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» має право застосовувати двоставкові тарифи у розрахунках зі своїми споживачами.

01.06.2011 року постановою Кабінету Міністрів України №869 затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин сторін).

Згідно з п. 1 Порядку він визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Відповідно до п. 5 Порядку двоставковий тариф на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної).

Умовно-змінна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії - вартість одиниці теплової енергії, визначена з розрахунку на 1 Гкал теплової енергії або відповідно до норми споживання, встановленої органом місцевого самоврядування, як грошовий вираз змінної частини планованих економічно обґрунтованих прямих витрат на її виробництво та транспортування, що змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу теплової енергії для надання послуги з постачання теплової енергії.

Умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - вартість одиниці теплової енергії (1 Гкал) як грошовий вираз змінної частини планованих економічно обґрунтованих прямих витрат на її виробництво та транспортування, що змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії.

Умовно-постійна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії - абонентська плата за одиницю теплового навантаження об`єктів теплоспоживання на опалення (1 Гкал/год.) як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії.

Умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год.) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії з урахуванням планованого прибутку.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість формування двоставкового тарифу, який фактично складається з двох складових, а саме:

- вартості спожитої теплової енергії, яка є платою за одиницю фактично спожитої теплової енергії (грн/Гкал) та вираховується в залежності від обсягу спожитої теплової енергії (умовно-змінна частина - вартість одиниці (1 Гкал) спожитої теплової енергії);

- вартості приєднаного теплового навантаження, яка становить абонентську плата за одиницю (Гкал/год) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання споживачів та вираховується виходячи з розміру опалювальної площі (умовно-постійна частина - абонентська плати за одиницю (Гкал/год) теплового навантаження).

Зі змісту Порядку слідує, що плата за приєднане теплове навантаження є складовою ціни, яку споживач зобов`язаний сплатити теплопостачальній організації за надані йому послуги теплопостачання (теплову енергію).

Згідно п. 14 Порядку калькулювання собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється з розрахунку на планований період.

Відповідно до п. 12 Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється ліцензіатами відповідно до річних планів її виробництва, транспортування та постачання, що складаються у розрізі територіальних громад, у межах яких ліцензіат провадить (має намір провадити) відповідний вид ліцензованої діяльності, економічно обґрунтованих планованих витрат, визначених на підставі державних та галузевих нормативів витрат ресурсів, техніко-економічних розрахунків, кошторисів, а також витрат і втрат, визначених відповідно до методик (порядків), затверджених у встановленому порядку, з урахуванням ставок податків і зборів (обов`язкових платежів), цін на матеріальні ресурси та послуги у планованому періоді.

Пунктом 48 Порядку встановлено, що формування двоставкового тарифу на теплову енергію здійснюється шляхом визначення грошового виразу умовно-змінної (вартість 1 Гкал спожитої теплової енергії) та умовно-постійної (абонентська плата за 1 Гкал/год. теплового навантаження) частин тарифу, застосування яких забезпечує планований річний дохід, що дорівнює сумі планованої річної повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та відповідного річного планованого прибутку, які отримуються за умови застосування одноставкового тарифу, розрахованого відповідно до вимог цього Порядку.

Під час формування двоставкових тарифів на теплову енергію визначаються планована повна собівартість, витрати на відшкодування втрат і планований прибуток від ліцензованої діяльності відповідно до вимог цього Порядку та здійснюється їх розподіл на умовно-змінну та умовно-постійну частини (п. 49 Порядку).

Пунктом 42 Порядку встановлено, що умовно-постійна частина двоставкового тарифу визначається, зокрема, як абонентська плата за 1 Гкал/год. теплового навантаження об`єктів теплоспоживання.

Згідно з пунктом 1.4. Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 № 1174:

«двоставковий тариф - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної).

тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання - вартість вироблення, транспортування та постачання одиниці (1 Гкал) теплової енергії відповідної якості як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат з урахуванням витрат на покриття втрат ліцензіата, планованого прибутку, коригування витрат, які встановлюються НКРЕКП без урахування податку на додану вартість;

умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - вартість одиниці (1 Гкал) теплової енергії відповідної якості, що відпускається з колекторів та/або надходить у теплову мережу, як грошовий вираз сумарної величини: планованих економічно обґрунтованих витрат на її виробництво власними котельнями, витрат на виробництво теплової енергії власними теплоелектроцентралями, теплоелектростанціями, атомними електростанціями, когенераційними установками та установками з використанням альтернативних джерел енергії, не враховуючи витрати на виробництво теплової енергії в системах автономного опалення (у тарифах, встановлених органом, уповноваженим встановлювати відповідні тарифи), планованих витрат на покупну теплову енергію, що змінюється прямо пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії, яка встановлюється НКРЕКП без урахування податку на додану вартість;

умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат на транспортування та постачання теплової енергії, які є постійними і не змінюються прямо пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії, яка встановлюється НКРЕКП без урахування податку на додану вартість».

Проєктне теплове навантаження на приміщення Позивача визначено у п. 25 Договору і становить 0,03006 Гкал/год.

Собівартість виробництва, транспортування та постачання теплової енергії складається, по-перше, з вартості палива, електроенергії, покупної теплової енергії та, по-друге, витрат, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, з обслуговуванням обладнання, з підтриманням технологічного обладнання в робочому стані. Кількість та потужність технологічного обладнання визначена, виходячи з обсягу теплового навантаження, яке приєднане до джерела теплової енергії.

Перший вид витрат називається умовно-змінними, тобто такими, розмір яких залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам.

Другий вид витрат не залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам, тому називається умовно-постійними. Проте обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, яке виробляє та транспортує теплову енергію споживачам.

До введення двоставкового формату тарифу, як умовно-постійні, так і умовно-змінні витрати в тарифі враховувались разом, і споживач, сплачуючи за теплову енергію, компенсував підприємству одночасно дві частини витрат у складі однієї сплати.

Двоставковий формат тарифу обумовлює компенсацію підприємству двох частин витрат окремо. Тобто двома ставками.

Перша ставка (умовно-змінні витрати) плата за спожиту теплову енергію, за рахунок якої здійснюються витрати на придбання лише палива, електроенергії та покупної теплової енергії. Зважаючи на те, що обсяг цих витрат залежить від обсягів теплової енергії, яка виробляється та надається споживачеві, ця ставка визначена у гривнях за одиницю теплової енергії (грн./Гкал). Тобто споживач, сплачуючи за теплову енергію на опалення за показаннями будинкового приладу обліку, сплачує лише вартість природного газу, електричної та покупної теплової енергії. Споживач сплачує за цією ставкою лише протягом опалювального періоду та розмір платежу залежить від обсягів спожитої теплової енергії.

Друга ставка (умовно-постійні витрати) плата за приєднане теплове навантаження, за рахунок якої здійснюються витрати, пов`язані з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, з обслуговуванням обладнання, з підтриманням технологічного обладнання в робочому стані, а також зі збутом та реалізацією теплової енергії і послуг з опалення. Зважаючи на те, що обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, що виробляє та транспортує теплову енергію споживачам та визначається, виходячи з обсягу теплового навантаження, що приєднане до джерела теплової енергії, ця ставка визначена у гривнях за одиницю теплового навантаження на джерело теплової енергії (грн/(Гкал/годину)).

Тобто, споживач, сплачуючи за одиницю приєднаного теплового навантаження (абонентську плату), сплачує всі витрати, пов`язані з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії та послуг з опалення, крім енергоносіїв. Оскільки ці витрати виникають у підприємства протягом всього року, то і тариф розраховано для місячної оплати протягом року, рівними частинами в опалювальний та міжопалювальний періоди.

Сплачуючи за показаннями приладу обліку, встановленого у будівлі/приміщенні, споживач сплачує не за всю послугу, а лише за вартість енергоносіїв. Другу частину послуги споживач сплачує по другій ставці плата за приєднане теплове навантаження (абонентська плата).

Доцільність застосування двоставкового формату тарифу полягає в тому, що витрати, які компенсуються платою за спожиту теплову енергію, мають сезонний характер виникнення.

Витрати ж, які компенсуються платою за одиницю приєднаного теплового навантаження, носять постійний та регулярний характер виникнення протягом року, майже рівними частинами, за винятком витрат на підготовку технологічного обладнання до опалювального періоду, які виникають лише протягом травня-вересня кожного року.

При єдиному одноставковому форматі тарифу на опалення всі витрати (одним платежем), незалежно від періоду їх виникнення, компенсувались підприємству за теплову енергію на опалення рівними частинами протягом року. Таким чином, виникало кредитування споживачів підприємствами постачальниками теплової енергії.

При сезонному одноставкому форматі тарифу на опалення навпаки всі витрати (одним платежем), незалежно від періоду їх виникнення, компенсувались підприємству-виконавцю послуги лише протягом опалювального періоду. Таким чином, навпаки, споживачі кредитували підприємство виробника теплової енергії.

Застосування ж двохставкового формату тарифу на опалення, з одного боку, якнайкраще збалансовує періоди виникнення витрат на підприємстві з отриманням компенсації цих витрат доходами, тобто виключає усі види кредитування (сплата за теплову енергію здійснюється в періоді отримання її споживачем), з другого боку, знижує платіжне навантаження на споживачів протягом опалювального періоду.

Застосування двоставкового тарифу є зміною тарифу, який встановлено ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» НКРЕКП з урахуванням норм чинного законодавства і не є зміною порядку проведення розрахунку, як помилково вважає Позивач.

Отже, при застосуванні встановлених НКРЕКП двоставкових тарифів, Відповідач не порушив умов договору.

Таким чином, відключення нежитлового приміщеня ФО-П ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення, здійснено з порушенням вищезазначених приписів Правил та Порядку, тобто самовільно, та не може вважатись обставиною, що звільняє Позивача від обов`язку виконувати зобов`язання за діючим договором на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води за № 2009 «С» від 01.10.2007.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1706цс15 зазначено, що «відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення».

Позивачем не надано суду доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, отже, у Позивача існує обов`язок, щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії.

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 липня 2020 року в справі № 554/946/18 (провадження № 61-44416св18) зроблено висновок, що «єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинним законодавством України не передбачено».

Щодо позовних вимог Позивача про зобов`язання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» проводити нарахування за опалення за фактично використану кількість теплової енергії за показами приладу обліку теплової енергії із застосуванням одноставкового тарифу, починаючи з 17 січня 2020 року та зобов`язання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» провести перерахунок нарахувань за одноставковим тарифом починаючи з 17 січня 2020 року, то варто зауважити, що дії Відповідача по відношенню до ФО-П ОСОБА_1 суд розцінює як правомірні та такі, що узгоджуються з умовами чинного між сторонами Договору та нормами чинного законодавства.

Відносно обраного Позивачем способу захисту суд визнав необхідним відзначити наступне.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (постанова Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, вибраний Позивачем спосіб захисту шляхом зобов`язання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» проводити нарахування за опалення за фактично використану кількість теплової енергії за показами приладу обліку теплової енергії із застосуванням одноставкового тарифу, починаючи з 17 січня 2020 року та зобов`язання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» провести перерахунок нарахувань за одноставковим тарифом починаючи з 17 січня 2020 року, відповідно до умов Договору та вказаних вище норм чинного законодавства не є належними та ефективними способами захисту порушених прав, хоча і відповідають положенням ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

За таких обставин, позовні вимоги ФО-П ОСОБА_1 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є не законними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Позивач не скористався наданим йому законом правом відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України, не надав до суду доказів, які могли б свідчити про належне виконання ним норм чинного законодавства у взаємовідносинах з Відповідачем, зокрема, в частині відокремлення (відключення) належного йому нежитлового приміщення від системи централізованого опалення будинку АДРЕСА_3 .

Таким чином, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені Позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 129 ГПК України: «у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог».

Таким чином, судовий збір покладається на Позивача повністю.

Керуючись ст.129 ст.209 ст.210 ст.232 ст.233 ст.236 ст.238 ст.240 ст.241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.257 ГПК України).

Рішення підписано 29.06.2021 року.

Суддя Погрібна С.В.