ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021м. ДніпроСправа № 904/3929/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Приватного підприємства "Адоніс" (52001, Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Межова, буд. 44-А, ідентифікаційний код 30425723)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" (04201, м. Київ, вул. Полярна, буд. 11, кв. 156, ідентифікаційний код 31864069)

про визнання права власності на автотранспортний засіб

Представники:

Від позивача: Дідик Л.М., довіреність, представник

Від позивача: Коваль Т.В., паспорт, директор

Від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Адоніс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №05/04 від 06.04.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" визнання права власності на автомобіль вантажний, сідловий тягач-Е, марки (моделі) KENWORTH T-2000, 2002 року випуску, об`єм двигуна 15 000 куб.см., шасі НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області (справа №7/5005/6395/2012) від 07.05.2013 зобов`язано ТОВ "Інтер Тракс" виконати зобов`язання за договором оренди транспортного засобу з правом викупу, шляхом укладання договору купівлі-продажу автомобіля: вантажного сідлового тягача виробництва США, марки (моделі) KENWORTH T-2000, 2002 року випуску, шасі НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , двигун CATERPILLER-C15, номер двигуна НОМЕР_4 , колір синій, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 24.04.2010, в порядку і на умовах, визначених договором від 20.05.2010 і чинним законодавством України. 27.06.2013 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2013 по справі №7/5005/6395/2012 видано судовий наказ на виконання судового рішення. 24.03.2021 Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №7/5005/6395/2012 від 27.06.2013 закінчене з підстав визначених п.11 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач стверджує, що відповідач і далі ухиляється від укладання договору купівлі-продажу за умовами договору оренди транспортного засобу з правом викупу від 20.05.2010. Дії відповідача унеможливлює виконання рішення суду, оскільки воно не може бути виконано без участі боржника, та, відповідно, права позивача не можуть бути захищені за допомогою норм зобов`язального права. При цьому дії відповідача, фактично позбавляють позивача реалізувати свої права власника майна, фактично позивач позбавлений права вільно розпоряджатися майном, яке за змістом рішення фактично належить йому.

Ухвалою суду від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №94/3929/21, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.05.2021 о 09:45 год.

У судовому засіданні 11.05.2021 розгляд справи відкладено на 15.06.2021 о 12:30 год.

До суду 15.06.2021 позивачем подані письмові пояснення в яких зазначає, що факти, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області (справа №7/5005/6395/2012) від 07.05.2013 не потребують повторного доказування у справі №94/3929/21 за позовом Приватного підприємства "Адоніс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" про визнання права власності на автотранспортний засіб.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, заяви по суті справи до суду не надав. Про день, час та місце судового засідання відповідач повідомлявся належним чином. Ухвали суду, які направлялися за адресою відповідача, повернулися до суду з поштовою відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2021, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 15.06.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши в судовому засіданні представників позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" (далі - орендодавець, відповідач) та Приватним підприємством "Адоніс" (далі - орендар, позивач) укладений договір оренди транспортного засобу з правом викупу №4. За умовами цього договору орендодавець зобов`язався передати орендарю у строкове платне користування транспортний засіб (сідловий тягач виробництва США; марка KENWORTH (Кенворт); модель Т-2000; рік випуску-2002; колісна формула 6х4, номер шасі НОМЕР_5 , двигун CATTERPILLER-C15, номер двигуна НОМЕР_4 , колір синій, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з наступним переходом права власності на нього до орендаря, а орендар зобов`язався прийняти транспортний засіб у строкове платне користування, а згодом і у власність та сплачувати орендну плату в порядку і на умовах договору. Оціночна вартість транспортного засобу на момент його передачі становить 200000 грн. (пункт 1.3 договору). Цей автомобіль 26.04.10 за актом прийому-передачі був переданий орендареві.

20 травня 2010 року між цими ж сторонами було укладено новий договір оренди зазначеного транспортного засобу з правом викупу. Договір оренди транспортного засобу з правом викупу від 20.05.2010 сторони нотаріально посвідчили, змінили порядок, строки і ціну автотранспортного засобу та обумовили, що попередні домовленості, котрі мали місце до укладання цього договору і не відображені у ньому, не матимуть правового значення.

Так, за умовами нового договору строк оренди транспортного засобу сторонами визначений з 20.05.10 до 20.05.12; вартість автомобіля - 80 040 грн.; щомісячна орендна плата - 3 335 грн. (пункти 2, 8 договору). Пунктом 8 договору також передбачено, що у разі затримки орендної плати упродовж одного місяця транспортний засіб належить поверненню орендодавцю без повернення попередніх оплат орендарю; орендар має право достроково сплатити за даний транспортний засіб. Орендований транспортний засіб переходить у власність орендаря за умови сплати ним на користь орендодавця вартості автомобіля у сумі 80040 грн. Перехід права власності оформлюється шляхом укладання договору купівлі-продажу автомобіля, з урахуванням платежів, зроблених відповідно до пункту 8 договору. У разі дострокової оплати вказаної суми, перехід права власності на транспортний засіб від орендодавця до орендаря підлягає оформленню у 5-ти денний термін (пункт 9 договору).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області №7/5005/6395/2012 від 07.05.2013 зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" виконати зобов`язання за договором оренди транспортного засобу з правом викупу, уклавши договір купівлі-продажу автомобіля: вантажного сідлового тягача виробництва США, марки (моделі) KENWORTH T-2000, 2002 року випуску, шасі № НОМЕР_6 , двигун CATERPILLER-C15, реєстраційний № НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 , колір синій, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , виданий 06.02.2010, в порядку і на умовах, визначених договором від 20.05.2010 і чинним законодавством України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області №7/5005/6395/2012 від 07.05.2013, яке постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2013 залишене без змін, суд встановив, що між сторонами відбулася заміна первісного зобов`язання (договір оренди транспортного засобу з правом викупу №4 від 23.02.2010) новим зобов`язанням між тими ж сторонами (договір оренди транспортного засобу з правом викупу від 20.05.2010). Новий договір від 20.05.2010 припинив зобов`язання сторін за первісним договором №4 від 23.02.2010, тобто відбулася новація зобов`язання.

Також суд встановив, що 19.07.2011, достроково, ПП "Адоніс" повністю оплатило вартість спірного транспортного засобу; що ТОВ "Інтер Тракс" ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань та укладення договору купівлі-продажу автомобіля (як то передбачено сторонами у договорі від 20.05.2010).

27 червня 2013 у справі №7/5005/6395/2012 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2013 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 видано наказ про примусове виконання.

Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №7/5005/6395/2012 від 27.06.2013 закінчене з підстав визначених п.11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від укладання договору купівлі-продажу за умовами договору оренди транспортного засобу з правом викупу від 20.05.2010, дії відповідача унеможливлює виконання рішення суду, оскільки воно не може бути виконано без участі боржника, та, відповідно, права позивача не можуть бути захищені за допомогою норм зобов`язального права. Дії відповідача, фактично позбавляють позивача реалізувати свої права власника майна, фактично позивач позбавлений права вільно розпоряджатися майном, яке за змістом рішення фактично належить йому, що є причиною звернення позивача з позовом до суду.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з визнанням права власності на майно.

Відповідно до статей 8, 13 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні способи захисту права власності визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України і частиною другою статті 20 Господарського кодексу України.

Зокрема, згідно з частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є: наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При цьому, позивачем за позовом про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку інших осіб, претензіями на майно цих осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи. В свою чергу, відповідачем такого позову має бути особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2016 у справі №920/607/15).

Верховним Судом України у постановах від 07.11.2012 у справі №6-107цс12, від 04.12.2012 у справі №26/133 та від 29.04.2015 у справі №903/134/13-г було висловлено таку ж правову позицію щодо застосування статті 392 Цивільного кодексу України, згідно якої, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього майна сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, права такої особи підлягають захисту шляхом визнання права власності на належне цій особі майно. Від такої правової позиції не відступив Верховний Суд та підтримав її у Постанові від 05.07.2018 у справі №910/16594/15. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного суду від 04.06.2019 року у справі №5/112-Б-10).

Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосовуванням відповідного способу захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При цьому, норма статті 392 Цивільного кодексу України не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17, від 22.05.2018 року у справі №923/1283/16, від 27.06.2018 у справі №904/8186/17.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке приймається за результатами розгляду позову, поданого в порядку статті 392 Цивільного кодексу України, за своєю суттю є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном.

Суд вважає, що у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту не суперечить чинному законодавству, та є ефективним з огляду на те, що, позивачу буде надана можливість відновлення порушеного права на розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України та усної заяви позивача судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов Приватного підприємства "Адоніс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тракс" про визнання права власності на автотранспортний засіб задовольнити.

Визнати за Приватним підприємством "Адоніс" (52001, Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Межова, буд. 44-А, ідентифікаційний код 30425723) право власності на автомобіль вантажний, сідловий тягач-Е, марки (моделі) KENWORTH T-2000, 2002 року випуску, об`єм двигуна 15 000 куб.см., шасі НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Дата складення повного судового рішення - 22.06.2021.

Суддя Е.М. Бондарєв