ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. Справа№ 925/1288/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Канівриба»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 27.01.2021 (повний текст рішення складено 08.02.2021)

у справі № 925/1288/19 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Канівриба»

до 1) Черкаської обласної державної адміністрації

2) Фізичної особи-підприємця Пікули Юлії Миколаївни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Канівська районна державна адміністрація Черкаської області

про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Канівриба» (далі - ПрАТ «Канівриба», позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Черкаської обласної державної адміністрації (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Пікули Юлії Миколаївни (далі - ФОП Пікула Ю.М., відповідач-2) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ПрАТ «Канівриба» з боку Пікули Ю.М. шляхом визнання розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 689 від 17.09.2018 «Про надання фізичній особі-підприємця Пікулі Юлії Миколаївні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рибогосподарських потреб» незаконним та скасування його. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що Пікула Ю.М. не є особою, яка здійснює діяльність у сфері риборозведення, а тому спірна земельна ділянка не може бути надана такому підприємцю, а розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації, яке прийняте з порушенням ст. ст. 17, 122, 123 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», підлягає визнанню незаконним, так як наданий Пікулі Ю.М. дозвіл прийнято неналежним суб`єктом господарювання та порушує право користування позивача.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 05.11.2019 матеріали справи № 925/1288/19 передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва.

В наданій суду першої інстанції заяві про збільшення позовних вимог позивач просив: усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ПрАТ «Канівриба» з боку Пікули Ю.М. шляхом визнання розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 689 від 17.09.2018 «Про надання фізичній особі-підприємця Пікулі Юлії Миколаївні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рибогосподарських потреб» незаконним та скасувати його; а також скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-2122 від 03.07.2012 та скасувати державну реєстрацію права власності майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 220. Згадана заява прийнята судом до розгляду.

Заперечуючи проти позову (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідач-1 стверджував про законність виданого розпорядження, адже за наявності усіх законодавчо визначених документів та зважаючи на розташування земельної ділянки в адміністративних межах Ліплявської ОТГ, у Черкаської обласної державної адміністрації не було жодних підстав для відмови у наданні дозволу. При цьому, на думку відповідача-1, надання земельних ділянок водного фонду належить до повноважень обласних державних адміністрацій. За твердженнями відповідача-1, законодавством забороняється вимагати будь які додаткові документи, зокрема, ті, що підтверджують право особи на здійснення певних видів господарської діяльності.

В наданому суду першої інстанції відзиві на позовну заяву (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) відповідач-2 вказував, що за відсутності спору з відповідачем-1 з приводу майна, яке зареєстроване державним реєстратором, відсутні правові підстави для звернення до суду. За твердженнями відповідача-2, відповідно до виду цільового використання земель водного фонду, як для рибогосподарських потреб (риборозведення) повноваження з передачі земельної ділянки із земель державного значення за межами населених пунктів відноситься до відання обласних державних адміністрацій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 закрито провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Канівриба» до Черкаської обласної державної адміністрації, Фізичної особи-підприємця Пікули Юлії Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Канівська районна державна адміністрація Черкаської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою в частині позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-2122 від 03.07.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПрАТ «Канівриба» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції розглянув справу лише щодо одного відповідача, а саме, Пікули Ю.М. , оскільки оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтування порушення прав позивача іншим відповідачем - Черкаською обласною державною адміністрацією. Також апелянт вказував на неврахування судом обґрунтувань позову щодо подальшого використання ФОП Пікулою Ю.М. виділеної земельної ділянки не за цільовим призначенням, так як остання не отримала КВЕДів для ведення рибогосподарської діяльності, що є обов`язковою, адже виділена земельна ділянка є земельною ділянкою водного фонду з цільовим призначенням землі - для риборозведення. Крім цього, апелянт стверджував, що в позовній заяві жодним чином не визначено, що порушення його прав полягає в тому, що спірна земельна ділянка та/або нерухомість на ній належать йому на будь-якому праві і що відповідачі порушують якимось чином це право. На переконання апелянта, оскаржуване рішення не містить обґрунтованої позиції позивача, підстав позову, та взагалі мотивувальної частини. За твердженнями апелянта, в позовній заяві позивач акцентував увагу, що Черкаською обласною державною адміністрацією прийнято повноваження Канівської райдержадміністрації та розглянуто питання надання дозволу на розробку технічної документації щодо відведення земельної ділянки Пікулі Ю.М. , адже земельна ділянка, щодо якої подано заяву відноситься до компетенції Канівської райдержадміністрації, а суд першої інстанції проігнорував ці обставини. Апелянт вказував, що при видачі розпорядження як Пікулою Ю.М. , так облдержадміністрацією було вчинено ряд незаконних дій, внаслідок чого землі водного фонду з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб надано особі, яка відповідно до реєстрів не займається відповідною діяльністю, а відтак не в змозі використовувати за цільовим призначенням землю, яка знаходиться в межах іншої земельної ділянки. На переконання апелянта, дії та спосіб, який обрала Пікула Ю.М. , а саме, втручання в господарському діяльність позивача, не можуть не порушувати його прав, оскільки незаконність розпорядження облдержадміністрації вже порушує права позивача як землекористувача, в межах землі якого розташована земельна ділянка, видана з порушенням законодавства. Крім цього, на думку апелянта, оскільки при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом Пікула Ю.М. не мала будь-яких прав на спірну земельну ділянку, нотаріус був зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальних дій щодо 1/40 комплексу нежитлових споруд, тобто відсутність земельної ділянки у відповідача є основною підставою для скасування незаконної реєстрації 1/40 комплексу нежитлових споруд, і це є похідною вимогою від первинної вимоги про усунення перешкод у користуванні майном.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що враховуючи наявність всіх законодавчо визначених документів: заяви від 04.06.2018 та графічних матеріалів - схеми розташування земельної ділянки в адміністративних межах Ліпнявської територіальної громади, реєстрації права власності на нерухоме майно, а також відсутність підстав для відмови у наданні дозволу, Черкаською обласної державною адміністрацією законно видано спірне розпорядження від 17.09.2018 № 689, при цьому, надання земельних ділянок водного фонду належить до повноважень обласних державних адміністрацій. На переконання відповідача-1, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ПрАТ «Канівриба» з боку Пікули Ю.М. шляхом визнання розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 689 від 17.09.2018 «Про надання фізичній особі-підприємця Пікулі Юлії Миколаївні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рибогосподарських потреб» незаконним та скасування його, вказують на відсутність предмету спору та його штучний характер, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права - визнання протиправним та скасування вказаного розпорядження направлено на захист права користування земельною ділянкою за відсутністю такого права, а такий спосіб захисту як усунення перешкод у користуванні може бути обрано при захисті відповідного (наявного) права. У вищевказаному відзиві відповідач-1 також просив здійснювати розгляд справи за відсутності свого представника.

В наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 також заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін, вказуючи на те, що жодних порушень норм як матеріального, так й процесуального права судом першої інстанції в ході розгляду даної справи та ухвалення оскаржуваного рішення не допущено. Зокрема, зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення своїх прав зі сторони відповідачів, як й своє право на користування земельною ділянкою площею 0,5759 га, відтак місцевий суд справедливо відмовив в задоволенні позову.

В судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 з`явились представники позивача та відповідача-2, представники відповідача-1 та третьої особи не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду, яку за наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення 24.05.2021 отримано уповноваженим представником відповідача-1. Направлена на адресу третьої особи ухвала повернулась до Північного апеляційного господарського суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою, орган ліквідовано».

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 представники відповідача-1 та третьої особи, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на вчинення судом дій щодо їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та враховуючи дані про ліквідацію третьої особи, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-2, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 11.04.2005 між Канівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження від 24.03.2005 № 79 та ЗАТ «Канівриба» укладено Договір оренди землі, за умовами якого в строкове платне користування передано земельну ділянку для риборозведення без зміни її цільового призначення, яка знаходиться в адміністративних межах Ліплявської сільської ради, загальною площею 986,770 га.

На зазначеній земельній ділянці розміщений комплексом нежитлових будівель, яким володіє ПрАТ «Канівриба» на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.2008.

31.03.2009 позивачем за договором купівлі-продажу було передано 1/40 частину комплексу, нежитлових будівель, які знаходяться на вул. Софіївська в селі Ліпляве Канівського району Черкаської області, а саме: приміщення їдальні літ. «Ж-1, ж, ж1» загальною площею 43, 3 кв.м. у власність покупця ОСОБА_2 .

На підставі договору дарування від 14.04.2009 дарувальником - ОСОБА_2 передано обдарованому - ОСОБА_3 у власність 1/40 частину комплексу нежитлових будівель за АДРЕСА_1 .

14.01.2010 між Канівською районною державною адміністрацією (орендодавець за договором) на підставі розпорядження від 16.09.2009 № 536 та приватним підприємцем Пікулою С.П. (орендар за договором) укладено Договір оренди землі, за умовами якого орендодавцем надано, а орендарем прийнято в строкове платне користування земельну ділянку для риборозведення без зміни її цільового призначення, що знаходиться в адміністративних межах Ліплявської сільської ради.

Відповідно до п. 2 цього Договору в оренду передано земельну ділянку загальною площею 0, 5759 га земель запасу, вид угідь - під господарськими будівлями та дворами в адміністративних межах Ліплявської сільської ради.

На земельній ділянці знаходяться об`єкт нерухомого майна, а саме, господарська споруда площею 0,00053 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 116 907, 70 грн. (за 0, 5759 га) (п. 3 Договору).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 як фізична особа-підприємець використовував придбану 1/40 комплексу нежитлових будівель та орендовану земельну ділянку за цільовим призначенням, а саме, діяльність ФОП Пікули С.П. включала наступні види: Код КВЕД: 05.01.0 Рибальство; надання послуг у рибальстві; Код КВЕД 05.02.0 Рибництво; надання послуг у рибництві.

Як зазначено позивачем, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, відповідно право користування земельною ділянкою було втрачено, так як п. 35 вищезгаданого Договору визначено, що його дія припиняється у разі ліквідації юридичної особи-орендаря, а саме, припинення діяльності ОСОБА_3 як приватного підприємця.

Проте 17.09.2018 Розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації № 689 Фізичній особі-підприємцю Пікулі Ю.М. надано згоду на відновлення меж земельної ділянки, а також дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0, 5759 га (землі водного фонду) за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Ліплявської сільської територіальної громади Канівського району Черкаської області за межами населеного пункту з подальшим наданням її в оренду на 10 років для рибогосподарських потреб.

Звертаючись з даним позовом до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ПрАТ «Канівриба» з боку Пікули Ю.М. шляхом визнання розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 689 від 17.09.2018 «Про надання фізичній особі-підприємця Пікулі Юлії Миколаївні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рибогосподарських потреб» незаконним та скасування його, позивач вважав вказане розпорядження незаконним та таким, що порушує права ПрАТ «Канівриба», як суміжного землекористувача, а також права держави - України, як власника зазначеної земельної ділянки, оскільки для прийняття спірного розпорядження Черкаська обласна державна адміністрація всупереч ст. 17, ч. 3 ст. 122 ЗК України перейняла на себе повноваження районної державної адміністрації та розпорядилася земельною ділянкою, на яку не поширюються ії повноваження; при подачі заяви для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, на підтвердження наявності у Пікули Ю.М. права на діяльність у сфері риборозведення, нею надано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В02 № 933803, відомості якого, за твердженнями позивача, не містять виду діяльності Пікули Ю.М. , а у Черкаської обласної державній адміністрації не виникло необхідності в отриманні відсутньої інформації щодо КВЕД, яка є обов`язковою для отримання земельної ділянки водного фонду з цільовим призначення для рибогосподарських потреб. При цьому, на думку позивача, п. 2 ч. 1 Розпорядження передбачено надання згоди на відновлення меж земельної ділянки, втім, яким чином облдержадміністрація надає згоду на відновлення ділянки, якщо земельна ділянка раніше не надавалася Пікулі Ю.М. тощо.

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа в силу приписів ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, встановленим чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім цього, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, які виникли між сторонами, а також має бути спрямований на захист порушеного права.

За змістом ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями (ст. 27 Закону України «Про оренду землі» (в реакції, чинній на час звернення з даним позовом до суду)).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови у позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». З приводу останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Такими чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін, свобода у наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено (ч. 3 ст. 2 ГПК України) принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачено Конституцією та законами України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною (ст. 152 Земельного кодексу України).

Положеннями ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1). Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.2).

Відповідно до ст. 118 Конституції України виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Рішення голів місцевих державних адміністрацій, які суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, може бути відповідно до закону скасовано Президентом України або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Як встановлено положеннями ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

За змістом ч. 3 ст. 43 вказаного Закону розпорядження голови державної адміністрації, що суперечить Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня, в судовому порядку. Місцева державна адміністрація згідно п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

В силу приписів ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Обласні державні адміністрації на їхній території (ч. 5 вказаної статті Земельного кодексу України) передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що спірна земельна ділянка, яка належить до категорії земель водного фонду, знаходиться поза межами населеного пункту, відповідним органом, уповноваженим розпоряджатись цією земельною ділянкою є саме Черкаська обласна державна адміністрація. Відповідно доводи позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Відповідно ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення згаданих органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Зацікавлена особа в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається на підставі ч. 2 ст. 123 ЗК України з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

В клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як встановлено матеріалами справи, 04.06.2018 Пікула Юлія Миколаївни звернулась до Черкаської обласної державної адміністрації з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,5759 га в адміністративних межах Ліплявської територіальної громади за межами населеного пункту з подальшим наданням в оренду на термін дії укладеного між Канівською районною державною адміністрацією та приватним підприємцем Пікулою Сергієм Пилиповичем Договору до 14.01.2059.

До вищезгаданої заяви було додано: копію договору оренди землі від 14.01.2010, укладеного між Канівською районною державною адміністрацією та приватним підприємцем Пікулою Сергієм Пилиповичем, зареєстрований у Канівському міськрайонному відділі Черкаської регіональної філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 14.01.2010 за № 01 (далі - договір оренди землі від 14.01.2010); графічні матеріали - схема розташування земельної ділянки в адміністративних межах Ліплявської ОТГ; копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2012, виданого державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А.; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями Міськрайонного управління у Канівському районі та м. Каневі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 04.08.2018 № 802/178-18; копію свідоцтва про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Пікули Ю.М.

26.06.2016 Пікулою Юлією Михайлівною подано до Управління агропромислового розвитку Черкаської обласної державної адміністрації довідку Ліплявської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, яка зареєстрована за № 02-23/196.

10.07.2018 подано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності № 130266354.

На підставі поданих Пікулою Юлією Михайлівною документів Черкаською обласною державною адміністрацією видано розпорядження, яким Фізичній особі-підприємцю Пікулі Ю.М. надано згоду на відновлення меж земельної ділянки, а також дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,5759 га (землі водного фонду) за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Ліплявської сільської територіальної громади Канівського району Черкаської області за межами населеного пункту, з подальшим наданням її в оренду на 10 років, для рибогосподарських потреб.

При цьому, за змістом ст. 122 Земельного кодексу України відповідним органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею, що в свою чергу свідчить про те, що Черкаська обласна державна адміністрація, видаючи спірне розпорядження не мала права вимагати від Пікули Ю.М. інформації про право здійснення нею господарської діяльності у сфері риборозведення, адже надання таких даних не передбачено вказаною статтею Земельного кодексу України. Відповідно доводи позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Звертаючись з даним позовом до суду та вказуючи на порушення його прав та законних інтересів, позивач також посилався на те, що спірна земельна ділянка, для якої надано дозвіл на відновлення меж, знаходиться в межах земельної ділянки, наданої в користування ПрАТ «Канівриба», а тому для доступу до неї останнє змушене порушувати цілісність своєї земельної ділянки для розроблення проходу до спірної земельної ділянки. На переконання позивача, надання земельної ділянки іншій особі є прямим порушенням прав ПрАТ «Канівриба», так як виникне порушення меж земельної ділянки позивача, за яку суб`єкт підприємницької діяльності сплачує податки.

Проте, як встановлено матеріалами справи, в зв`язку із смертю ОСОБА_3 , Пікулою Ю.М. було реалізовано право на отримання спадщини за законом, відтак 03.07.2012 державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-2122, та відповідно посвідчене нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1-2123.

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що Пікула Ю.М. зареєструвала за собою об`єкт нерухомого майна: комплексу нежитлових будівель, об`єкт житлової нерухомості; додаткові відомості: частка у праві власності, яка становить 1/40 складається з: їдальні з прибудовою та ганком літ. «Ж-1, ж, ж1» (залишок від пожежі - 73,6%), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; підставою виникнення права власності є: свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер № 1-2122, виданий 03.07.2012, видавник: Канівська державна нотаріальна контора; дата та час державної реєстрації: 05.07.2017 15:58:28.

Як вище згадувалось, ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 закрито провадження у даній справі № 925/1288/19 в частині позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-2122 від 03.07.2012, адже дана вимога не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Будь яких інших доказів, які б свідчили про недійсність свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-2122 від 03.07.2012 станом на момент розгляду даної справи матеріали справи не містять.

Інших підстав, якими позивач обумовлює можливість скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, позивачем також не наведено.

З огляду на наведене, встановлені в ході розгляду справи обставини та за відсутності більш вірогідних доказів аніж ті, яким була надана оцінка, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не було доведено з посиланням на належні та допустимі докази наявності у нього права відносно спірної земельної ділянки, на якій зокрема, й знаходиться об`єкт нерухомості - 1/40 частини комплексу, нежитлових будівель, що складається з: їдальні з прибудовою та ганком літ. «Ж-1, ж, ж1» (залишок від пожежі - 73,6%), право власності на які зареєстровано за відповідачем-2.

Позивачем також не наведено з посиланням на вірогідні засоби доказування підстав, в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів ПрАТ «Канівриба» прийнятим Черкаською обласною державною адміністрацією розпорядженням № 689 від 17.09.2018 «Про надання фізичній особі-підприємця Пікулі Ю.М. дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рибогосподарських потреб» та здійсненням Пікулою Ю.М. реєстрації права власності майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 220, за відсутності будь яких доказів, які б свідчили про знаходження, як спірної земельної ділянки, так і об`єкту нерухомості, що на ній знаходиться, на праві власності, користування, розпорядження або іншого господарського відання у ПрАТ «Канівриба».

Будь яких інших доказів здійснення відповідачами 1 та 2 перешкод ПрАТ «Канівриба» у користуванні належною земельною ділянкою матеріали справи також не містять. Припущення позивача (апелянта) про можливу наявність в майбутньому перешкод у вигляді доступу відповідача-2 до свого майна та земельної ділянки через земельну ділянку позивача, що може змусити останнього порушувати цілісність своєї земельної ділянки для розроблення проходу до спірної земельної ділянки, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів ПрАТ «Канівриба», які б підлягали захисту, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Канівриба» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 у справі № 925/1288/19 - без змін.

Матеріали справи № 925/1288/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.06.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

О.В. Тищенко