РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2021Справа №910/4695/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Кучеренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/4695/21

За позовом Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка"

до Приватного підприємства фірми "Абсолют-Холдінг"

про стягнення 678599,13 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Крижанівська О.М.;

від відповідача: Онуфрієнко М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства фірми "Абсолют-Холдінг" (далі - відповідач) про стягнення 678599,13 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як орендар, в порушення вимог чинного законодавства та умов договорів оренди не здійснював відшкодування позивачеві земельного податку, у зв`язку з чим підприємству спричинені збитки в сумі 678599,13 грн внаслідок сплати земельного податку за період з січня 2015 року по січень 2019 року. При цьому, позивач просить поновити строк позовної давності в частині стягнення боргу нарахованого за період з січня 2015 року по березень 2018 року, оскільки про порушене право позивач дізнався лише з акту ревізії №04-20/5 від 08.05.2019 його господарської діяльності за період з 01.01.2015 по 31.01.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 відкрито провадження у справі №910/4695/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

14.04.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву за змістом якого відповідач заперечує позовні вимоги, оскільки плата за користування земельною ділянкою, на якій розташовані орендовані приміщення, входить до складу орендної плати згідно з п. 5 додатку № 3 до договору оренди № 2908-96 від 30.08.1996 та приписів статті 797 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування земельного податку є протиправними. При цьому, відповідач також посилається на обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/21466/16 між тими ж сторонами, про те, що в п. 5.8 договору оренди № 41 сторони домовились про зобов`язання орендаря укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, тоді як позивач запропонував відповідачу (орендарю) укласти договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та інженерних мереж, включивши в нього компенсацію земельного податку та витрат на утримання зовнішніх мереж, що не передбачалось умовами п. 5.8 договору оренди. Водночас відповідач заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності за позовними вимогами та наголошує на тому, що причини пропуску строку позовної давності з огляду на тривалість орендних правовідносини між сторонами (більше 20 років) не є поважними.

17.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що факт понесення позивачем витрат по сплаті земельного податку встановлений в Акті ревізії від 08.05.2019 і підтверджується довідкою позивача. Також, в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, позивач зазначив про те, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

19.05.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив про відсутність належних доказів на підтвердження понесення витрат по сплаті земельного податку, оскільки податкові декларації та довідка позивача не може підтверджувати факт сплати такого податку. Разом з цим, відповідач заперечує доводи позивача про поважність пропуску строку позовної давності з огляду на встановлені порушення у акті ревізії підприємства, оскільки питання щодо компенсації податку на землю вже було предметом розгляду у 2016 році у справі № 910/21466/16 за позовом Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка".

В судовому засіданні 08.06.2021, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 22.06.2021.

В судовому засіданні 22.06.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22.06.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.08.1996 між Київською кінокопіювальною фабрикою (орендодавець) та Приватним підприємством фірмою "Абсолют-Холдінг" (орендар) був укладений договір оренди № 2908-96 (далі - договір оренди № 2908-96) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування частину корпусу №2-6 кінокопіювальної фабрики, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1, загальною площею 3137 кв. м, для використання згідно статутних цілей орендаря (п.1.1).

Відповідно до п.1.2 договору оренди №2908-96, склад, характеристика та вартість нежилих приміщень, що передаються в оренду, містяться в Додатку 1 до даного договору.

За умовами п. 3.1 договору оренди № 2908-96 за користування приміщеннями орендарю встановлюється орендна плата згідно розрахунку, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток 3).

Орендна плата встановлена на строк дії даного договору. Розмір орендної плати може бути змінений за згодою сторін. Орендна плата на місяць складає 1150780 тис. крб. (пункт 3.3 договору оренди № 2908-96).

У відповідності із п. 7.1 договору оренди № 2908-96 орендар зобов`язаний вносити всі платежі за використання води, електроенергії, газу, користування опаленням, телефоном, телексом, факсом та іншими службами безпосередньо комунальним службам та агентам. За згодою сторін на підставі акту про надання послуг (рахунків та таке інше) орендар має право сплачувати вищевказані суми безпосередньо орендодавцеві, який в цьому разі несе відповідальність за оплату комунальних витрат орендаря.

Згідно п. 10.1 цей договір оренди № 2908-96 діє з 30 серпня 1996 р. по 30 серпня 2021 р. строком на 25 (двадцять п`ять) років.

Договір оренди № 2908-96 погоджений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву.

Згідно Додатку 1 до договору оренди № 2908-96, в оренду передаються приміщення загальною площею 3137 кв. м, загальною балансовою вартістю згідно акту експертної оцінки станом на 01.08.1996 - 0 крб.

Згідно з Додатком 3 до договору оренди № 2908-96 місячна орендна плата за перший місяць після підписання договору складає крб. Розмір місячної плати за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата вноситься орендарем виходячи з фактично прийнятої в оренду площі приміщень корпусу № 2-6. Орендна плата, що визначена згідно даного розрахунку, розглядається як така, що включає в себе податок на додану вартість та інші податки та збори (на майно, землю і т.ін.).

У Протоколі № 10 (додаток до договору № 2908-96 від 30.08.1996) від 01.10.1998 сторони дійшли згоди, що у зв`язку з закінченням робіт по ремонту частини корпуса № 2-6, починаючи з 01.10.1998 Київська кінокопіювальна фабрика передає в оренду ПП "Абсолют-Холдінг" 463,6 кв.м. Загальна площа переданих в оренду приміщень по договору № 2908-96 від 30.08.1996 складає 2987 кв.м.

Наказом Міністерства культури та мистецтв України №161 від 24.03.1999 реорганізовано Київську кінокопіювальну фабрику шляхом приєднання її до Національного центру Олександра Довженка як структурного підрозділу, а наказом №713 від 06.12.1999 змінено організаційно-правову форму Державної установи Національний центр Олександа Довженка шляхом перетворення її у Державне підприємство "Національний центр Олександа Довженка" та припинено діяльність Київської кінокопіювальної фабрики як юридичної особи з 01.01.2000.

Згідно з протоколом № 4/к від 17.01.2000 у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Київська кінокопіювальна фабрика" на підставі наказів Міністерства культури та мистецтв України № 161 від 25.03.1999 та № 713 від 06.12.1999, Національний центр Олександра Довженка набуває прав орендодавця за договором оренди, укладеного між Приватним підприємством фірмою "Абсолют-Холдінг" та Державним підприємством "Київська кінокопіювальна фабрика" № 2908-96 від 30.08.1996; умови договору оренди є чинними та обов`язковими для Приватного підприємства фірми "Абсолют-Холдінг" і Національного центру Олександра Довженка та зберігають силу в термін, передбачений договором оренди.

Таким чином відповідач, як орендар, користується орендованими приміщеннями корпусу №2-6 на підставі Договору оренди № 2908-96 від 30.08.1996 строком до 30 серпня 2021 р., який на час розгляду справи судом не сплинув, договір в судовому порядку не розірвано та не визнано недійсним.

Крім цього, 01.03.1999 між Державним підприємством "Київська кінокопіювальна фабрика" (орендодавець) та Приватним підприємством фірмою "Абсолют-Холдінг" (орендар) укладено Договір оренди №41 (нова редакція договору оренди, згідно з угодою від 01.03.1999) (далі - договір оренди № 41), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 5980,00 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1, корпус № 2, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Київська кінокопіювальна фабрика".

21.05.2007, з метою приведення договору оренди №41 у відповідність до статті 287 Господарського кодексу України, між Державним підприємством "Національний центр Олександра Довженка" (балансоутримувач), Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Приватним підприємством фірмою "Абсолют-Холдінг" (орендар) укладено Додатковий договір № 3835 до договору оренди №41.

Відповідно до п. 1.1 Договору оренди № 41 (в редакції додаткового договору № 3835 від 21.05.2007) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 5980,00 кв. м розміщене за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1, корпус № 2, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", вартість якого за експертною оцінкою станом на 01.02.1999 становить 6763926,00 грн. Майно передається в оренду для розміщення офісів, складів та здійснення торгівельної діяльності.

За умовами пункту 3.1 Договору оренди № 41 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - квітень 2007 року в сумі 198138,67 грн.

Відповідно до п. 3.4 Договору оренди № 41 розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно з п. 5.8 Договору оренди № 41 орендар зобов`язаний укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Договір оренди № 41 згідно з п. 10.1 укладено на період з 04.07.1994 по 04.07.2014.

В той же час, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 у справі №910/22462/16, яке набрало законної сили, визнано Договір оренди №41 від 04.07.1994 року (в редакції від 01.03.1999 року), укладений між Приватним підприємством фірмою "Абсолют-Холдінг" та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором оренди з урахуванням змін, внесених додатковим договором №3835 від 21.05.2007 року.

Таким чином відповідач, як орендар, користується орендованим приміщенням корпусу №2 на підставі Договору оренди №41 строком до 04 липня 2034 р., який на час розгляду справи судом не сплинув, договір в судовому порядку не розірвано та не визнано недійсним.

При цьому, згідно Державного акту КВ № 004967 від 19.05.2003, у постійному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 2,9946 га, яка надана для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та допоміжних споруд на вул. Васильківській, 1 у Голосіївському районі м. Києва відповідно до рішень Київської міської ради від 29.11.2001 № 136/1570 та від 26.09.2002 № 22/182.

Листом від 11.06.2019 № 04-14/473-2019 Державна аудиторська служба України повідомила Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" про проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 01.01.2015 по 31.01.2019 та встановила порушення статей 796, 797 Цивільного кодексу України, статті 286.6 Податкового кодексу України, пункту 11 Методики № 786, оскільки державним підприємством не укладено договори (не внесені зміни до чинних договорів) на відшкодування земельного податку, не виставлялись рахунки на його відшкодування (компенсацію), через що підприємство здійснило додаткові витрати на сплату земельного податку, який мав бути компенсований іншими суб`єктами господарювання (ПП "Абсолют-Холдінг", ТОВ "Інтершарм" та ТОВ "Недеа Холдінгз Лімітед") на загальну суму 732642,04 грн. Як наслідок, за висновком аудитора, підприємство зазнало втрат (матеріальної шкоди) за зазначену суму.

У зв`язку з цим, позивач надіслав відповідачу лист-вимогу № 408 від 19.11.2020, в якій повідомив про проведену аудиторську перевірку, за результатами якої встановлені окремі недоліки у фінансово-господарській діяльності та про зобов`язання їх усунути, у зв`язку з чим вимагав сплатити (відшкодувати) витрати на сплату земельного податку в сумі 678599,13 грн.

Відповідач у відповідь надіслав лист № 03/12-2020 від 03.12.2020, у якому зазначив про відсутність обов`язку компенсувати земельний податок за земельні ділянки, на яких розташовані орендовані приміщення, оскільки відшкодування податку на землю є складовою частиною орендної плати за орендоване майно.

Позивач зазначає, що упродовж 2015-2019 років сплачував земельний податок за земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 1, що підтверджується податковими деклараціями і довідкою позивача щодо сплати земельного податку від 11.05.2021 і вважає, що за користування нерухомим майном орендар має здійснювати економічне відшкодування (компенсацію) земельного податку, який сплачується ним як постійним користувачем земельною ділянкою, на якій розташоване орендоване майно, оскільки за статтею 797 Цивільного кодексу України плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Відтак, розрахувавши земельний податок пропорційно розміру площі орендованих відповідачем приміщень за період із січня 2015 року по січень 2019 року у сумі 678599,13 грн, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, заперечує позовні вимоги з огляду на те, що плата за користування земельною ділянкою, на якій розташовані орендовані приміщення вже включена до складу орендної плати, а відтак не підлягає додатковій оплаті.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки договори оренди були укладені до набрання чинності Цивільним кодексом України, але продовжують діяти після набрання ним чинності, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року.

Так, стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами оренди державного нерухомого майна, а такі орендні правовідносини регулюються главою 58 Цивільного кодексу України, а також Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендарю) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як було зазначено вище, за результатами аудиторської ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державна аудиторська служба України у листі від 11.06.2019 № 04-14/473-2019 повідомила позивача про встановлені порушення статей 796, 797 Цивільного кодексу України, статті 286.6 Податкового кодексу України, пункту 11 Методики № 786, оскільки державним підприємством не укладено договори (не внесені зміни до чинних договорів) на відшкодування земельного податку, не виставлялись рахунки на його відшкодування (компенсацію), через що підприємство здійснило додаткові витрати на сплату земельного податку, який мав бути компенсований іншими суб`єктами господарювання (ПП "Абсолют-Холдінг", ТОВ "Інтершарм" та ТОВ "Недеа Холдінгз Лімітед") на загальну суму 732642,04 грн.

Згідно ч. 1 ст. 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець.

За приписами ст. 269.1.2 Податкового кодексу України платниками земельного податку є землекористувачі.

Згідно ст. 286.2 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Відповідно до ст. 286.6 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Статтею 287.3 Податкового кодексу України встановлено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

В той же час, суд зазначає, що договірні відносини регулюються Цивільним кодексом України і не стосуються питань, що врегульовані Податковим кодексом України. Компенсація орендарем розміру податку, який сплачує орендодавець як платник податку, не означає автоматичного делегування орендарю повноважень платника такого податку.

Відповідно до п. 3 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.

Пунктом 11 Методики визначено, що витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.

Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), як встановлено в статті 797 ЦК України, складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

При цьому, стаття 762 ЦК України встановлює, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Втім, як встановлено судом, умовами укладених між сторонами договорів оренди, з урахуванням внесених змін до них, не передбачено обов`язку орендаря додатково здійснювати компенсацію орендодавцю окремо витрат на сплату земельного податку.

Навпаки, у додатку 3 до договору оренди № 2908-96 сторонами погоджено, що орендна плата, що визначена згідно даного розрахунку, розглядається як така, що включає в себе податок на додану вартість та інші податки та збори (на майно, землю і т.ін.).

В свою чергу, у пункті 5.8 Договору оренди № 41 сторони узгодили лише зобов`язання орендаря укласти з балансоутримувачем (позивачем) договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Пунктом 7.1 договору оренди №2908-96 сторони погодили, що орендар зобов`язаний вносити всі платежі за використання води, електроенергії, газу, користування опаленням, телефоном, телексом, факсом та іншими службами безпосередньо комунальним службам та агентам. За згодою сторін на підставі акту про надання послуг (рахунків та таке інше) орендар має право сплачувати вищевказані суми безпосередньо орендодавцеві, який в цьому разі несе відповідальність за оплату комунальних витрат орендаря.

Отже, сторони погодили, що орендар сплачує саме витрати на утримання орендованого майна та комунальні послуги, в тому числі, на підставі укладеної між сторонами додаткової угоди або безпосередньої із комунальними службами і між сторонами відсутні договірні відносини з приводу відшкодування (компенсації) податку за земельну ділянку.

Сплата балансоутримувачем податків, зокрема, земельного податку, не є експлуатаційними витратами балансоутримувача на утримання орендованого майна, не є платою за надання комунальних послуг орендарю, а є для власника майна обов`язковим платежем, сплата якого передбачена податковим законодавством.

Відшкодування орендарем витрат орендаря по сплаті земельного податку може бути врегульовано відповідним договором (чи міститися в договорі оренди, іншому договорі) укладеним між орендарем та орендодавцем щодо відшкодування таких витрат. Також, має бути доведеним і сам факт сплати такого податку орендодавцем.

Однак, в даному випадку, між сторонами відсутні узгоджені договорами умови щодо окремої компенсації орендарем витрат на сплату земельного податку, як і не надано доказів фактичної сплати позивачем земельного податку.

Таким чином, суд доходить висновку, що відсутність відповідної умови договорів оренди (чи відсутність в іншому договорі, укладеному сторонами для врегулювання цих відносин, відповідної умови про таке відшкодування), в якому був би визначений розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря обов`язку з відшкодування витрат позивача щодо сплати земельного податку.

Оскільки в укладених між сторонами договорах оренди відсутні умови щодо відшкодування відповідачем витрат на сплату земельного податку, відсутня норма закону, яка передбачає безумовне зобов`язання орендаря здійснювати таке відшкодування, то у відповідача у спірний період не виникло зобов`язання щодо компенсації позивачу витрат на сплату земельного податку.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №906/557/19.

При цьому, суд відхиляє, як не допустимий доказ, акт ревізії Державної аудиторської служби України, на який посилається позивач, як на підставу для стягнення коштів у заявленій сумі, оскільки він не встановлює в розумінні ст. 75 ГПК України обставин, які не потребують доведення та не може встановлювати, змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін.

Так, загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 N 550 із подальшими змінами, (далі - Порядок), згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.

У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії.

Більше того, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, посилання на акт Державної аудиторської служби України, як на підставу для задоволення позовних вимог, є неправомірним. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Відтак, зазначені контролюючим органом в ході перевірки фінансово-господарської діяльності позивача обставини щодо необхідності компенсації земельного податку іншими суб`єктами господарювання, в тому числі відповідачем, не може бути підставою для стягнення з відповідача компенсації земельного податку.

Побідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10637/17.

Жодних інших доказів у підтвердження наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку компенсації земельного податку позивач суду не надав.

При цьому, суд зауважує, що частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 651 Цивільного кодексу України, що кореспондується з положеннями статті 188 Господарського кодексу України, передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, чинним законодавством передбачено, що внесення змін до договору можливе за погодженням сторін, а в разі недосягнення такої згоди спір може бути передано на вирішення суду.

На розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/21466/16 за позовом Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" до Приватного підприємства фірми "Абсолют-Холдінг" про зобов`язання укласти договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та інженерних мереж.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/21466/16, яке набрало законної сили, в позові було відмовлено з огляду на те, що укладання будь-якого цивільно-правового договору, зокрема і договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та інженерних мереж, який є предметом цього спору, - є саме правом, а не обов`язком сторони. При цьому, судом зазначено, що в п. 5.8 договору оренди №41 сторони домовились про зобов`язання орендаря укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, тоді як позивач запропонував відповідачу (орендарю) укласти договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та інженерних мереж, включивши в нього компенсацію земельного податку та витрат на утримання зовнішніх мереж, що не передбачалось умовами п. 5.8 договору оренди № 41.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач під час розгляду справи не довів наявності правових підстав для стягнення з відповідача компенсації земельного податку, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо заяви позивача про поновлення строків позовної давності в частині стягнення суми боргу, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв`язку з недоведеністю позовних вимог і питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" до Приватного підприємства фірми "Абсолют-Холдінг" про стягнення 678599,13 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2021.

Суддя Т.В. Васильченко