ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Справа № 915/189/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, )

до відповідача 1: виконавчого комітету Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20)

до відповідача 2: Підприємства Універсал-Юг товариство з обмеженою відповідальністю (54003, м. Миколаїв, вул. Погранична, 242-В)

про: визнання незаконним та скасування пункту 1.1. розділу 1 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.10.2011 №1127 та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

за участі представників учасників справи:

від позивача: Валентова К.В. (самопредставництво)

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача2: Бортик Р.О., згідно довіреності,

встановив:

17.02.2021 позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування пункту 1.1. розділу 1 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.10.2011 №1127 та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовано посиланням на норми ст. ст. 19, 41 Конституції України, ст. 376 Цивільного кодексу України, ст. 116, 120, 212 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 24, п.34 ч. 1 ст. 26, пп.1 п.б ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч.1-3 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» та мотивовано тим, що орендні правовідносини із ТОВ «Універсал-Юг» щодо спірної земельної ділянки припинилися 28.09.2006. Миколаївська міська рада не надавала дозволу будь-яким особам, у т.ч. ТОВ «Універсал-Юг», на здійснення будівництва вказаних об`єктів нерухомості на належній їй спірний земельній ділянці, що не було взято до уваги виконкомом Миколаївської міської ради при прийнятті рішення оскаржуваного п.1.1. розділу 1 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.10.2011 №1127, на підставі якого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 07.11.2011.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/189/21 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 22.02.2021 позовну заяву залишено без руху з підстав недотримання позивачем п. 4, 7, 8, 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України.

04.03.2021 позивачем подано до господарського суду уточнену позовну заяву за вих. №1384/02.02.01-22/02.06/14/21 від 04.03.2021 з додатками.

Ухвалою суду від 09.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.04.2021, встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті справи.

Відзивом від 19.03.2021 №03/37 (вх. №4259/21 від 22.03.2021) відповідач заявляє про застосування позовної давності, просить відмовити у задоволенні позову.

Заперечення обгрунтовано посиланням на те, що згідно умов Договору землі від 02.11.2001, з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 08.07.2003, відповідачу в оренду було передано земельну ділянку, площею 300 м2 (263 м: згідно умов первісного договору та 37 м2 згідно умов додаткової угоди) для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з торгівельним павільйоном.

Крім того, згідно умов Договору оренди землі від 15.07.2002р., з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 09.02.2004р. в оренду відповідачу строком до 01.01.2025р. було передано земельну ділянку, загально площею 1657 м: для розширення ринку по вул. Комсомольській ріг просп. Леніна (зараз вул. 6 Слобідська ріг просп. Центрального).

Як вбачається з доданих до Додаткової угоди від 09.02.2004р. плану земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки, плану встановлених меж, а також наявного в технічному паспорті на громадський будинок по просп. Леніна, 200 плану земельної ділянки, вищевказані об`єкти нерухомості збудовані в межах наданої в оренду земельної ділянки, чим спростовуються доводи позовної заяви стосовно будівництва на земельній ділянці, шо не була відведена для даної мети.

Позивач стверджує про незаконність зведення нежитлових об`єктів позначених літ. Б загальною площею 23,9 кв.м,, літ. С загальною площею 64,8 кв.м., літ. Т загальною площею 65,2 кв.м., літ. О загальною площею 67 кв.м., літ. П загальною площею 11 кв.м. та літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м. Загалом 6 об`єктів.

В цілому нежитловий об`єкт (ринок) по пр. Центральному, 200 в м. Миколаєві, належний товариству, складається з 16 будівель.

На думку відповідача, задоволення позову та обраний позивачем спосіб захисту прав не призведе до відновлення прав позивача, якщо вони були порушені, а лише створить додатковий аргумент (доказ) у інших спорах між Миколаївською міською радою та підприємством «Універсал-Юг» ТОВ, що суперечить нормам законодавства України, судовій практиці та меті господарського судочинства.

Відповідач також зазначає, що позов грунтується на доказах, які не можна вважати належними, допустимими та такими, що не викликають сумніви щодо їх достовірності, адже створені структурними підрозділами позивача.

На момент розгляду справи № 915/1660/14, тобто в 2014-2016 роках, Миколаївській міській раді було відомо про існування оскаржуваного рішення виконкому міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.11.2011. Позивач був обізнаний зі змістом цих документів, складом споруд, які були оформлені виконкомом, отже міг усвідомити наявність порушення своїх прав цими рішеннями.

05.04.2021 відповідачем подано суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №915/476/19.

Клопотання обгрунтовано посиланням на п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України та мотивовано тим, що в провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/476/19 за позовом Миколаївської міської ради до підприємства Універсал-Юг товариство з обмеженою відповідальністю про скасування державної реєстрації за підприємством права власності на нежитловий об`єкт (ринок), який знаходиться за адресою: просп. Центральний, 200, м. Миколаїв та зобов`язання підприємства знести об`єкти самочинного будівництва.

Відповідач зазначає, що предметом доказування у справі №915/476/19 є визначення законності зведення вищеназваних будівель на земельній ділянці комунальної власності, з чого, на думку відповідача, витікає, що до вирішення цієї справи неможливим є розгляд справи №915/189/21.

05.04.2021 судове засідання у справі відкладено на 20.04.2021.

05.04.2021 позивачем подано суду відповідь на відзив, якою позивач просить суд відмовити в задоволені заяви відповідача про застосування строків позовної давності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, позивач посилається на наступне:

1) зазначаючи про необґрунтованість доводів позивача щодо здійснення відповідачем будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (самочинного будівництва) відповідач посилається на наявність чинного наразі договору оренди земельної ділянки № 1196 від 15.07.2002. укладеного між сторонами щодо земельної ділянки площею 1704 кв.м., на підставі рішення Миколаївської міської ради № 2/18 від 22.07.2002 для розширення та обслуговування ринку по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна.

При цьому, таке посилання є помилковим, оскільки предметом розгляду по даній справі є відсутність прав відповідача на інші земельні ділянки, зокрема, надану за договором від 08.11.2001 №826 (зі змінами), строк дії якого припинився 28.09.2006, а також земельну ділянку. яка в оренду будь-яким юридичним або фізичним особам не надавалась;

2) щодо твердження відповідача про начебто недостовірність поданих позивачем доказів в силу їх створення підпорядкованими позивачу виконавчими органами, варто зауважити, що до позову позивачем, серед іншого, надано службові записки департаменту внутрішнього фінансовою контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради, управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради та управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, які є окремими юридичними особами, про що внесено відповідні відомості до Єдиного державною реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

3) в обгрунтування заявленого позову міська рада посилається на порушення її прав як органу місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади м. Миколаєва, у т.ч. при реалізації останньою права власності на землі комунальної власності, відповідачами в силу здійснення та подальшого узаконення (оформлення права власності) самочинного будівництва.

При цьому, додатково позивач звертає увагу на те, що в провадженні Господарського суду Миколаївської області знаходиться справа № 915/476/19 за позовом Миколаївської міської ради до ТОВ «Універсал-Юг» про скасування запису про право власності на нежитловий об`єкт та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Заявлені позивачем позовні вимоги є на його думку саме такими, що в разі їх задоволення призведуть до захисту порушених прав територіальної громади;

4) не заслуговують на увагу посилання відповідача на висновок Верховного суду, викладений у постанові від 13.10.2020 у справі №369/10789/14-ц, оскільки спір, що був предметом розгляду по цій справі не може ототожнюватися із даною справою, а висновків, наведених у відзиві, вказана постанова взагалі не містить;

5) обставини справ, на які посилається відповідач в обгрунтування порушення визначеного практикою ЄСПЛ принципу належного урядування не можуть бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи;

6) відмова в задоволені позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

19.04.2021 позивачем подано до господарського суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

Заперечення обгрунтовано тим, що підстави та предмет позову у справі №915/189/21 не є тотожними вимогам по справі №915/476/19 та не є залежними від прийняття рішення у справі №915/476/19, адже прийняття чи не прийняття судом рішення про знесення самочинного будівництва не може слугувати підставою для безумовної законності чи незаконності правовстановлюючих документів на таке майно.

Посилаючись на правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц, позивач вважає, що в даному випадку неможливо ставити в залежність розгляд справи про скасування правовстановлюючих документів від вимоги про знесення самочинного будівництва, адже реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

У судовому засіданні 20.04.2021 представник позивача підтримала міркування, викладені у запереченнях на клопотання про зупинення провадження у справі.

На підставі ст. 233 ГПК України, у судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

19.04.2021 Миколаївською міською радою подано заяву про зміну предмету позову у справі № 915/189/21.

Ухвалами Господарського суду Миколаївської області від 20.04.2021 відмовлено у задоволені клопотання Миколаївської міської ради про зміну предмету позову та у задоволені клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

20.04.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкласти розгляд справи на 18.05.2021 о 11:00 год.

05.05.2021 відповідачем подано суду заперечення на відповідь на відзив.

Відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач посилаючись на ст. 346 ЦК України зазначає, що сплив строку оренди земельної ділянки тягне припинення права власності на нерухоме майно, збудоване на орендованій земельній ділянці.

Відповідач вважає, що належним доказом тверджень позивача про зведення відповідачем 2 будівель поза межами відведених для цієї мети земельних ділянок можуть бути матеріали кадастрових планів відведених земельних ділянок з нанесеними на них контурами існуючих споруд, у тому числі споруд, які позивач вважає самочинно зведеними.

Відповідач також зазначає, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішення виконкому міської ради, а також виданого на його виконання свідоцтва про право власності на нерухоме майно поширюється встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, який був пропущений позивачем, що згідно ст. 261 ЦК України, є підставою для відмови у задоволені позову.

Крім того, відповідач вважає, що висновок експерта №8303 від 29.09.2015 позивачем подано з порушенням ч. 8 ст. 80 ГПК України, разом з відповіддю на відзив, отже вказаний доказ не може бути прийнятий судом.

18.05.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті на 15.06.2021 об 11:00 год.

У судовому засіданні 15.06.2021 представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задовольнити.

Представник відповідача 2 позовні вимоги заперечує з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просить у задоволені позову відмовити.

15.06.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

02.11.2001 між Миколаївською міською радою (Орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством «Універсал-Юг» (Орендар, відповідач) був укладений договір оренди землі, що був зареєстрований в книзі записів оренди землі 08.11.2001 р. за №826, за умовами якого Орендодавець на підставі рішення Миколаївської міської ради від 28.09.2001р. №34/12 передав, а Орендар прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 263 кв.м, у т.ч. 14 кв.м для розміщення вбудованого торговельного павільйону, 10 кв.м під проходами та проїздами, зарахувавши її до земель комерційного використання, та 239 кв.м для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, зарахувавши її до земель громадського призначення, за рахунок земель населеного пункту, не наданих у власність або користування, в м. Миколаєві, пр. Леніна ріг вул. Комсомольська, у напрямку руху до центру міста (Центральний район), згідно з додатком, який є невід`ємною частиною договору. Межі земельної ділянки перенесені у натурі в установленому порядку. (а.с. 16)

Відповідно до п.п. 2.1, 4.1 вказаного договору земельна ділянка передається в оренду, без права передачі її в суборенду, строком на п`ять років з дати прийняття рішення. Земельна ділянка передається в оренду для розміщення вбудованого торгівельного павільйону та обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту в м. Миколаєві, пр. Леніна ріг вул. Комсомольська, у напрямку руху до центру міста (Центральний район).

08.07.2003 між сторонами по справі було укладено Додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої, зокрема, пункт 1.1 договору доповнено: Миколаївська міська рада на підставі рішення Миколаївської міської ради від 13.06.2003р. №12/13 передає, а ТОВ підприємство «Універсал-Юг» приймає в оренду строком до 28.09.2006р. додаткову земельну ділянку площею 37 кв.м, у т.ч. 25 кв.м під споруду, зарахувавши її до земель комерційного призначення, та 12 кв.м під замощення, зарахувавши її до земель громадського призначення, до раніше наданої рішенням від 28.09.2001р. №34/12 площею 263 кв.м (у т.ч. 14 кв.м для розміщення вбудованого торговельного павільйону, 10 кв.м під проходами та проїздами, зарахувавши її до земель комерційного використання, та 239 кв.м для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, зарахувавши її до земель громадського призначення) для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з торговельними павільйонами по пр. Леніна на зупинці громадського транспорту «вул. Комсомольська», у напрямку руху до центру міста, згідно з планом земельної ділянки. Загальна площа земельної ділянки складе 300 кв. м.

Доказів продовження строку дії даного договору суду не подано.

15.07.2002 між Миколаївською міською радою (Орендодавець) та Підприємством «Універсал-Юг» товариство з обмеженою відповідальністю (Орендар) був укладений договір оренди землі, зареєстрований в книзі записів договорів оренди землі від 22.07.2002 за №1196, за умовами якого Орендодавець на підставі рішення Миколаївської міської ради від 07.06.2002р. №2/18 передав, а Орендар прийняв в оренду додаткову земельну ділянку площею 840 кв.м. для розширення ринку, до раніше наданої рішенням міської ради від 11.12.1999р. №15/37 площею 864 кв.м. Загальна площа земельної ділянки для обслуговування ринку по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна складає 1704 кв.м., згідно додатку, який є невід`ємною частиною договору. Межі земельної ділянки перенесені в натурі у встановленому порядку. (а.с. 146)

Пунктом 2.1 зазначеного договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду без права передачі її в суборенду строком до 01.01.2025р. з дати прийняття рішення.

Станом на момент розгляду справи доказів визнання цього договору недійсним або його розірвання суду не подано.

01.09.2011 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області зареєстровано за №МК 1 Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 25.08.2011р.: реконструкція ринку «Україна» з заміною частини старих павільйонів на нові по пр. Леніна, 200 в м. Миколаєві.

19.09.2011 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області зареєстровано за №МК 4 Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Рішенням Виконкому Миколаївської міської Ради від 28.10.2011 № 1127 оформлено право власності на об`єкти нерухомого майна, які розташовані в м. Миколаєві: п.1.1. На нежитловий об`єкт (ринок), що складається з основних будівель за літ.А загальною площею 48,3 кв.м., літ.Б загальною площею 23.9 кв.м., за літ.В загальною площею 134,7 кв.м., за літ.М загальною площею 99,7 кв.м., за літ. Н загальною площею 160,4 кв.м., за літ.О загальною площею 67,0 кв.м., за літ. П загальною площею 72,0 кв.м., за літ. Р загальною площею 404,6 кв.м., за літ. С загальною площею 64,8 кв.м., за літ. Т загальною площею 65,2 кв.м., за літ. У загальною площею 58,3 кв.м., за літ. Ф загальною площею 14,5 кв.м., за літ. Х загальною площею 33,2 кв.м., за літ. Ц загальною площею 56,2 кв.м., за літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м., за літ. Є загальною площею 9,0 кв.м., службових будівель, огорож та споруд, який розташований по пр. Леніна, 200, за підприємством «Універсал-Юг» товариством з обмеженою відповідальністю (а.с.11).

На підставі зазначеного рішення Виконкомом Миколаївської міської Ради видано Підприємству Універсал-Юг ТОВ свідоцтво від 07.11.2011 серія НОМЕР_1 про право власності на нежитловий об`єкт (ринок) за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, пр-т. Леніна, 200.

Згідно листа №745/21.04-03 від 04.06.2018 Департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради за зверненням Управління патрульної поліції Миколаївської області було проведено перевірку та встановлено, що за інформацією управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради земельна ділянка, яка розташована за адресою: пр-т Центральний ріг вул. 6-ї Слобідської (біля ринку «Україна») в оренду юридичним або фізичним особам не надавалась та відноситься до земель комунальної власності (а.с.27-28).

Згідно листа №745/21.04-03 від 04.06.2018 Департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради за зверненням щодо перевірки законності встановлених тимчасових споруд під навісом зупиночного комплексу біля ринку «Україна» за адресою: м. Миколаїв, пр.Центральний ріг вул. 6-ї Слобідської та встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 13.06.2003 №12/13 передано ТОВ підприємство «Універсал-Юг» в оренду строком до 28.09.2006р. додаткову земельну ділянку площею 37 кв.м, у т.ч. 25 кв.м під споруду, зарахувавши її до земель комерційного призначення, та 12 кв.м під замощення, зарахувавши її до земель громадського призначення, до раніше наданої рішенням від 28.09.2001р. №34/12 площею 263 кв.м (у т.ч. 14 кв.м для розміщення вбудованого торговельного павільйону, 10 кв.м під проходами та проїздами, зарахувавши її до земель комерційного використання, 239 кв.м для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, зарахувавши її до земель громадського призначення) для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з торговельними павільйонами по пр. Леніна на зупинці громадського транспорту «вул. Комсомольська», у напрямку руху до центру міста, згідно з планом земельної ділянки. Загальна площа земельної ділянки складе 300 кв. м. Додаткова угода до договору оренди №826 від 08.11.2001 діяла до 28.09.2006, заборгованість по орендній платі відсутня.

В листі також міститься інформація, що ТОВ «Універсал-Юг» в період 2015-2018 не зверталось до Миколаївської міської ради з питання продовження строку дії договору оренди на земельну ділянку загальною площею 300 кв.м. для подальшого обслуговування зупиночного комплексу за вказаною адресою (а.с.29-30).

За повідомленням Управління земельних ресурсів (лист №02-03/1350 від 20.04.2018) земельна ділянка вздовж трамвайних колій по вул. 6-й Слобідській не надавалась в оренду юридичним або фізичним особам та відноситься до земель комунальної власності (а.с.31).

Відповідно до повідомлення Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради (лист №17-329 від 23.01.2019) згідно з містобудівною документацією Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 за №35/18, зазначена земельна ділянка відноситься частково:

-до території магістральної вулиці (пр. Центральний);

- до території вулиці загальноміського використання (вул. 6 Слобідська);

- до території громадської забудови (ринки);

- до території зелених насаджень загального користування (сквер «Квітковий» площею 4372 кв.м. включений до території рекреаційного призначення в м. Миколаєві» рішенням Миколаївської міської ради №27/16 від 04.04.2013).

Відповідно до Плану зонування території міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 17.05.2018 №36/13, ділянка відноситься частково:

- до зони вулиці в червоних лініях (пр. Центральний);

- до зони мішаної житлової забудови середньої поверховості та громадської забудови (Ж-4) (а.с.34).

Згідно листа Управління земельних ресурсів від 02-03/189 від 23.01.2019 рішенням Миколаївської міської ради від 13.06.2003 №12/13 ТОВ «Універсал-Юг» передано в оренду земельну ділянку площею 37 кв.м, у тому числі 25 кв.м. під споруду, зарахувавши її до земель комерційного використання, та 12 кв.м. під замощення, зарахувавши її до земель громадського використання, для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з розміщенням торговельного павільйону по пр. Леніна на зупинці громадського транспорту « вул. Комсомольська», у напряму руху до центру міста. Загальна площе земельної ділянки 300 кв.м. Укладено договір оренди землі від 08.11.2001 №826 зі строком дії до 28.09.2006. Торговельні павільйони вздовж трамвайної колії по вул. 6-ї Слобідської (біля ринку «Україна») розміщені самовільно, без оформлення дозвільних документів. (а.с.42).

Управління патрульної поліції в Миколаївській області листом №2977/41/16/01-2018 від 20.02.2018 звернулось до Миколаївської міської ради щодо вжиття заходів до перевірки законності розміщення малих архітектурних форм (ринку «Україна») по вул. 6-та Слобідська на перехресті з пр. Центральним та вирішення питання їх демонтажу в разі порушення норм чинного законодавства (а.с.43).

На підставі обставин, зазначених в цих документах, позивач вважає, що п.1.1. розділу 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 №1127 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за юридичними та фізичними особами» щодо оформлення права власності на нежитловий об`єкт (ринок), який розташований по пр. Центральний (Леніна), буд. 200 у м. Миколаєві за підприємством «Універсал-Юг» товариством з обмеженою відповідальністю є незаконним, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 07.11.2011, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на його підставі підлягає скасуванню.

Суд виходить з того, що твердження позивача щодо незаконності прийнятого виконкомом рішенням зводяться до наявності підстав вважати будівництво, здійснене підприємством «Універсал-Юг» товариством з обмеженою відповідальністю на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді самочинним, оскільки міська рада, як власник земельної ділянки, згоди на його побудову не надавала.

При цьому, як зазначено в позовній заяві і підтверджено представником позивача в судовому засіданні 15.06.2021, самочинно побудованими є частини об`єкту нерухомості нежитлового об`єкту (ринку), а саме: літ. Б загальною площею 23,9 кв.м, літ.С загальною площею 64,8 кв.м., літ.Т загальною площею 65,2 кв.м. як такі, що побудовані на земельній ділянці, строк оренди якої закінчився, та літ. О загальною площею 67 кв.м., літ.П загальною площею 72 кв.м, літ.Щ загальною площею 36,4 кв.м.- як такі, що побудовані на земельній ділянці, яка не підлягала передачі в користування.

Враховуючи наведене, господарський суд надає доводам позивача такої оцінки.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Змісту даної норми Конституції України відповідає ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", якою визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти.

За приписами ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування (нормативні та інші акти) з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 4 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 по справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Верховним Судом в постанові від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016) висловлено правову позицію, що визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Таким чином, спірне рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1127 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та може бути визнано незаконним і скасоване в судовому порядку.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (ст. 80 Земельного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тобто, особою, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста м. Миколаєва, є Миколаївська міська рада.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключною компетенцією міських рад є вирішення питань регулювання земельних відносин.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

Як встановлено вище, договір оренди землі, який зареєстровано в Миколаївській міській раді08.11.2001 №826, закінчив свою дію 28.09.2006.

При цьому, як вже зазначалось раніше, оскаржуючи в судовому порядку вищезазначене рішення, свідоцтво про право власності позивач обґрунтовує це відсутністю його згоди на будівництво, тобто підставою вказаних позовних вимог фактично є твердження, що вищезазначене будівництво є самочинним.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 цього Кодексу.

Щодо змісту прав орендаря земельної ділянки, то приписами ст. 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендар має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження. При цьому орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Зазначене відповідає ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Тобто, за відсутності доказів на підтвердження того, що Миколаївська міська рада, надавала дозвіл на здійснення будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці, суд може визнати її забудову, здійснену тією чи іншою особою такою, що має ознаки самочинного будівництва в силу приписів ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України.

При цьому необхідно зауважити, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст. 331 Цивільного кодексу України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

А формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13 та від 23.06.2020 року у справі №680/214/16-ц.

Наведеним спростовуються твердження відповідача, викладені у відзиві щодо неналежності обраного позивачем способу захисту та похідні від цього доводи.

Разом з тим, судом факт самовільної забудови земельної ділянки може бути визнаний тільки у разі підтвердження належними доказами низки обставин: які саме об`єкти (за відповідними літерами) знаходяться на земельній ділянці, переданій в оренду, а які - ні, на якій саме земельній ділянці вони розташовані (в яких межах), коли саме було збудовано об`єкти, які позивач вважає самочинно збудованими, зокрема, чи було їх збудовано до або після закінчення дії договору оренди землі.

Позивачем не подано належних доказів на підтвердження цих обставин.

Так, позивач на підтвердження вищеназваних доводів надав суду копію службової записки управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 20.04.2018 №02-03/1350, до якої додано копію кадастрового плану масштабу 1:500, виконаного на замовлення ТОВ Універсал-Юг, виконавець КП ПІВБ (Начальник, перевірив Шалабонін, виконав Карпенко), станом на 15.11.2013, земельної ділянки по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна.

Зазначений план містить ознаки фото-компіляції (накладання різних елементів тексту за допомогою фотокопіювальної техніки), зокрема, надписи щодо самовільно зайнятої земельної ділянки, площі відведених земельних ділянок та зазначення документів на підставі яких вони відведені, виконані поверх інших зображень та відрізняються за стилем від інших частин плану. Кадастровий план не містить також зображень будівель, розташованих на відповідних земельних ділянках та співставлення розташування цих будівель відповідно до технічного паспорту Ринку Україна по пр. Центральному, 200 в м. Миколаєві, а тому не можливо встановити, які саме будівлі і де саме розташовані на місцевості.

Крім того, позивач на підтвердження доводів позовної заяви щодо самовільного захоплення земельної ділянки надані копії: службових записок (листів) від 04.06.2018 №745/21.04-03, від 22.06.2018 №855/21.04-03, від 23.01.2019 № 17-329, від 23.01.2019 № 02-03/189, від 20.02.2018 №2977/41/16/01-2018.

Втім, зазначені докази не приймаються судом як належні, оскільки створені органами, які не мають повноважень щодо контролю за використанням та охороною земель, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 188 ЗК України, державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 за №15 (далі - Положення) встановлено, що державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно підпункту 25-1 пункту 4 Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за:

- виконанням умов зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту під час проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов`язаних із порушенням ґрунтового покриву, своєчасним проведенням рекультивації порушених земель в обсягах, передбачених відповідним робочим проектом землеустрою;

- дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.

Відповідно до змісту статті 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються, зокрема, шляхом проведення перевірок.

Посилання позивача на Декларації від 2011 як на докази, якими підтверджено будівництво спірних споруд саме в період з моменту закінчення дії договору оренди землі (або принаймні з 01.09.2011 р. дати початку виконання робіт, у відповідності до Декларації про початок виконання будівельних робіт (а.с. 80)) до прийняття спірного рішення, судом не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки як витікає з даних, розміщених в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області 19.09.2011р. (а.а. 73) в процесі реконструкції ринку «Україна» нових павільйонів побудовано не було, а лише замінено старі павільйони на нові.

Як визначено статтею другою Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

За відсутності поданих сторонами належних доказів, які б беззаперечно свідчили про чітко визначений час зведення спірних споруд, господарський суд звертається до положень процесуального закону, якими закріплено поняття вірогідності доказів.

Так, відповідно до ст. 78 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховним Судом в постанові від 21.08.2020 у справі №904/2357/20 здійснено тлумачення цієї статті та висловлено правову позицію, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Сукупність доказів, наявних в розпорядженні суду, а також обставини, встановлені в рішеннях господарського суду Миколаївської області в спорах між тими самими сторонами, свідчить на користь того, що споруди, в тому числі ті, які на думку позивача є самочинно збудованими, вірогідно були побудовані за час дії договору оренди землі, зареєстрованого в Миколаївській міській раді 08.11.2001 №826 (з урахуванням строку, встановленого додатковою угодою).

Так, як витікає з положень договору оренди землі від 02.11.2011, земельну ділянку площею 263 кв. м було передано для розміщення вже існуючого торговельного павільйону, а 239 кв. м для обслуговування критого майданчика.

З положень п.1.1. додаткової угоди від 08.07.2003 №1 до наведеного договору оренди, витікає, що площу земельної ділянки збільшено до 300 кв м та позивачем погоджено реконструкцію зупиночного комплексу з торговельними павільйонами. (а.с. 23)

В рішенні господарського суду Миколаївської області від 26.06.2014 у справі №915/534/14 встановлено, що 27.06.2003р. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийняте рішення №933 «Про затвердження акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією ринку по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна», яким вирішено затвердити акт державної технічної комісії від 11.06.2003р. про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією ринку з благоустроєм і будівництвом адміністративно-господарських споруд по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна; ТОВ «Універсал-Юг» забезпечити експлуатацію ринку з благоустроєм і будівництвом адміністративно-господарських споруд по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна, а також мереж електропостачання, водопостачання, каналізації, благоустрій та озеленення прилеглої території.

В цій справі, як зазначено вище, судом встановлено, що як витікає з даних, розміщених в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області 19.09.2011р. (а.а. 73) в процесі реконструкції ринку «Україна» нових павільйонів побудовано не було, а лише замінено старі павільйони на нові.

Таким чином, на підставі поданих позивачем доказів неможливо встановити обставини, необхідні для встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки будівлями відповідача.

Позивачем під час розгляду цієї справи не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи для встановлення цих обставин.

Таким чином, підстав вважати рішення незаконним судом не встановлено. Відтак ці позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Що стосується позовних вимог про скасування свідоцтва, то вони є похідними позовними вимогами в розумінні положень ст. 173 ГПК України, а тому відмова в задоволенні основної позовної вимоги тягне за собою відмову в задоволенні похідної.

Стосовно заяви відповідача про застосування до правовідносин в цій справі позовної давності, то господарський суд надає цим обставинами такої оцінки.

Заяву відповідача обґрунтовано посиланням на те, що на момент розгляду справи №915/1660/14 за позовом ТОВ підприємство «Універсал-Юг» до Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування п.5 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014, тобто в 2014-2016 роках, Миколаївській міській раді було відомо про існування оскаржуваного рішення виконкому Миколаївської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.11.2011. Позивач був обізнаний зі змістом цих документів, складом споруд, які були оформлені виконкомом, отже міг усвідомити наявність порушення своїх прав цими рішеннями.

Позивач проти застосування загального строку позовної давності заперечив та зазначив, посилаючись на правові позиції Верховного суду у постановах від 29.03.2018 у справі №904/10673/16, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність. Водночас згідно позиції Верховного суду, викладеної у постановах від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 06.03.2018 у справі №904/9159/16, від 22.03.2018 у справі №904/12521/16 допоки особа є власником майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Господарський суд зазначає, що предметом цього позову є незаконність п.1.1 розділу 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 №1127 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 07.11.2011. Позовні вимоги, про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 07.11.2011, при цьому, є похідними. Позивачем не заявляються вимоги про визнання за ним права власності, в межах предмету позову позивач не стверджує про те, що відповідачем його право власності на земельну ділянку оспорюється або не визнається. Не заявлено в цій справі також вимог про усунення перешкод в користуванні майном (тим чи іншим способом) або про витребування земельної ділянки.

Таким чином, на позовні вимоги в цій справі розповсюджується загальний строк позовної давності.

Крім того, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Разом з тим, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму), тільки якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими.

(правова позиція підтверджена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17)

Враховуючи, що суд в цій справі позовні вимоги обґрунтованими не визнав, підстав для застосування наведених положень немає.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, у разі відмови у задоволені позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 130, 177-185, 196, 201-221, 231, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволені позову.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: Миколаївська міська рада (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, )

відповідач 1: виконавчий комітет Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20)

відповідач 2: Підприємство Універсал-Юг товариство з обмеженою відповідальністю (54003, м. Миколаїв, вул. Погранична, 242-В).

Повний текст судового рішення складено і підписано 25.06.2021.

Суддя В.О.Ржепецький