РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2021Справа № 910/4037/21
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Комунального підприємства "Бессарабський ринок" (01024, м. Київ, Бессарабська площа, 2, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬ ФРЕСКО" (01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, буд. 2/1-Б, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 10)

про стягнення 40 767,01 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство Херсонської обласної ради "Бессарабський ринок" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬ ФРЕСКО" про стягнення заборгованості за договором № 967-2 від 24.05.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду в розмірі 40 767,01 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.03.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

30.03.2021 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4037/21, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13.04.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення доказів направлення третій особі копії позовної заяви та 27.04.2021 надійшли додаткові пояснення.

28.04.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що відповідач неодноразово звертався до позивача та орендодавця з усними та письмовими проханнями щодо коректного нарахування орендної плати, проте позивач посилався спочатку на відсутність публікації вищезазначеного рішення в офіційних друкованих засобах масової інформації, а пізніше - на необхідність укладення додаткової угоди для застосування знижки, хоча не пропонував до укладання таку угоду. Також відповідач зазначає, що оскільки Рішення КМР про нарахування 70% орендної плати було офіційно оприлюднено на офіційному веб-сайті Київської міської ради, оскільки порядок набрання ним чинності коментувався на офіційному веб-сайті Київської міської ради, і оскільки до самого рішення були внесені зміни щодо порядку набрання ним чинності, позивачу було достеменно відомо як про його існування, так і про дату набрання ним чинності. Таким чином відповідач зазначає, що оскільки рішення Київської міської ради про нарахування орендної плати у розмірі 50% від встановленої, які приймались до спірного періоду і які приймались після спірного періоду виконувались позивачем без укладання додаткових угод, оскільки позивач не запропонував відповідачу укласти додаткову угоду про нарахування орендної плати у розмірі 70 % від встановленої на спірний період, то позиція позивача про можливість виконання Рішення про нарахування 70% тільки через укладення додаткової угоди є маніпулятивною, незаконною, та такою, що направлена на ухилення від реального виконання рішення Київської міської ради. відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не надавалися відповідачу, а відповідачем не підписувались первинні бухгалтерські документи - щомісячні акти надання послуг за договором, а Акт звірки взаємних розрахунків наданий позивачем не є первинним бухгалтерським обліковим документом та належним доказом як надання послуг позивачем, так і визнання заборгованості відповідачем, що підтверджується позицією Верховного Суду викладений у цілому ряді постанов протягом 2018-2020 років.

Разом з тим, 28.04.2021 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

12.05.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що твердження відповідача, що він неухильно дотримувався вимог рішень Київської міської ради щодо нарахування орендної плати у розмірі 50% від встановленої Положенням про оренду протягом всього періоду дії договору, як у період з 2015 року по 2018 рік, є хибним, оскільки 27 березня 2018 року, було укладено договір № 1 про внесення змін до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 № 967-1, питання нарахування орендної плати на 2018 рік, закріплене п. 3.1. договору 24.05.2019 року. Позивач зазначає, що розмір місячної орендної плати з урахуванням пункту 8 рішення Київської міської ради від 08.02.2018 № 21/4085 застосовується у розмірі 70 % від встановленого обсягу і становить 5 485,85грн без врахування ПДВ. Зазначена орендна плата застосовується з 01.04.2018 до 31.12.2018 року. Також позивач зазначає, що застосування рішення від 30 липня 2020 року № 253/9332 не потребує внесення змін до договорів оренди майна територіальної громади міста Києва та договорів тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламних засобів. Що ж стосується рішення про встановлення орендної плати 70% на 2019 рік, то позивач зазначає, що вказівки про застосування вартості 70 % без укладання додаткової угоди не має.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2021 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬ ФРЕСКО" про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін у справі № 910/4037/21 відмовлено.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.05.2019 року між Комунальним підприємством «Бессарабський ринок» (далі - підприємство-балансоутримувач), Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬ ФРЕСКО" (далі - орендар) був укладений договір № 967-2 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 № 967-1).

Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майна (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва; далі - об`єкт оренди, яке знаходиться за адресою: 01004, м. Київ, Бессарабська площа, 2 для розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення.

Відповідно до п. 2.5 Договору оренди, передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником об`єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Орендна плата за договором визначена п. 3.1. договору на підставі Методик розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду в оренду.

Згідно з п. 3.2. договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з п. 3.5. договору додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.

За умовами п. 3.7. договору оренди орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 4.2.3. договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі.

Згідно з п. 9.1. договору цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє до 24.05.2019 до 23.05.2029, але не більше ніж до початку проведення ремонтно-реставраційних робіт будівлі Бессарабського ринку або до прийняття Київською міською радою рішення щодо використання будівлі.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем за період 2019 року не сплачувались орендні платежі за договором оренди та по даних бухгалтерського обліку КП "Бессарабський ринок" виникла заборгованість по орендній платі в сумі 40 767, 01 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, в сумі відповідно до ціни позову.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок щодо своєчасної оплати орендної плати, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати.

Натомість, за період з 23.01.2019 року по 22.01.2020 відповідач свої зобов`язання за договором оренди щодо своєчасної оплати орендної плати належним чином не виконував, зокрема, не сплачувались орендні платежі за договором оренди, внаслідок чого у останнього на день подання позивачем позовної заяви до суду виникла заборгованість з орендної плати в сумі 40 767, 01 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що з незрозумілих причин протягом 2019 року позивач нараховував відповідачу орендну плату у розмірі 100% від встановленої Положенням про оренду всупереч вимогам рішення Київської міської ради від 20 грудня 2018 року N 476/6527 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21.04.2015 N 415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва" (далі - «Рішення КМР про нарахування 70% орендної плати»), яким було встановлено знижку у розмірі 30% від встановленого розміру орендної плати.

Відповідач у відзиві зазначає, що неодноразово звертався до позивача та орендодавця з усними та письмовими проханнями щодо коректного нарахування орендної плати, проте позивач незаконно ухилявся від здійснення нарахування 70% орендної плати посилаючись на необхідність підписання додаткової угоди, хоча і до спірного періоду, і після спірного періоду здійснював нарахування 50% орендної плати без будь-яких додаткових угод.

Судом встановлено, що відповідно до п. 3.1. договору від 24.05.2019 року, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280. і становить без ПДВ: за 1 кв.м. орендованої площі 359 грн. 92 коп. (станом на 15.05.2019 року), що в цілому складає 10526,92 грн без ПДВ (додаток 1.1. до договору).

Відповідно до п. 3.4. договору розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з п. 9.2. договору усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Твердження відповідача про те, що він неухильно дотримувався вимог рішень Київської міської ради щодо нарахування орендної плати у розмірі 50% від встановленої Положенням про оренду протягом всього періоду дії договору, як у період з 2015 року по 2018 рік, суд визнає хибним, оскільки 27 березня 2018 року було укладено договір № 1 про внесення змін до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 № 967-1, питання нарахування орендної плати на 2018 рік закріплене п. 3.1. договору 24.05.2019 року.

Розмір місячної орендної плати з урахуванням пункту 8 рішення Київської міської ради від 08.02.2018 № 21/4085 застосовується у розмірі 70 % від встановленого обсягу і становить 5485,85 без врахування ПДВ. Зазначена орендна плата застосовується з 01.04.2018 до 31.12.2018 року.

Щодо рішення від 30 липня 2020 року № 253/9332, застосування цього рішення не потребує внесення змін до договорів оренди майна територіальної громади міста Києва та договорів тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламних засобів. Копія рішення від ЗО липня 2020 року № 253/9332 додається (копія роздрукована з офіційного порталу Києва Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація).

Що ж стосується рішення про встановлення орендної плати 70% на 2019 рік, то суд вважає за необхідне зазначити, що вказівки про застосування вартості 70 % без укладання додаткової угоди у цьому рішенні немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору. Отже, для зміни істотної умови договору, сторонам необхідно внести зміни шляхом підписання додаткової угоди, яка буде невід`ємною частиною Договору.

Також, судом встановлено, що відповідно до п. 3.4. договору про внесення змін до договору, орендар може звернутися до орендодавця із вимогою про перегляд орендної плати, якщо зміни до Методики мають наслідком зміну розміру орендної плати за цим договором.

Дослідивши наданий відповідачем лист, який адресований Першому заступнику Департаменту комунальної власності м. Києва, судом встановлено, що останній не містить вимоги щодо укладення додаткової угоди до договору для приведення розміру орендної плати у відповідність.

Щодо відповіді Першого заступника Департаменту комунальної власності м. Києва за вих. № 062/05/19-4441 від 15.05.2019, то вона не стосується матеріалів справи, оскільки адресована ТОВ «Глобал Іновейшн».

На підтвердження необхідності укладання додаткової угоди позивачем разом з додатковими поясненнями надано копію Акту ревізії окремих питань фінансово- господарської діяльності Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01.01.2017 року до 30.09.2019 року. Акт № 06-31/ від 10.01.2020 року.

Відповідно до висновку Управління Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області, встановлено що Комунальне підприємство «Фармація» не дотримало вимог п. 3.1 та 9.2. Договорів про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, що призвело до недоотримання орендної плати.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що для нарахування орендної плати у розмірі 70%, ТОВ «ЕЛЬ ФРЕСКО» могло ініціювати укладення додаткової угоди відповідно до умов попередньо укладених договорів між відповідачем, позивачем та Департаментом комунальної власності.

Отже, відповідач міг звернутися до позивача із проханням укласти додаткову угоду, однак таке звернення відсутнє в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства "Бессарабський ринок" про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором №967-2 від 24.05.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 967-1 від 29.12.2015) в розмірі 40 761,01 грн є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬ ФРЕСКО" (01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, буд. 2/1-Б, ) на користь Комунального підприємства "Бессарабський ринок" (01024, м. Київ, Бессарабська площа, 2, ) суму основного боргу у розмірі 40 767 (сорок тисяч сімсот шістдесят сім) грн 01 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 22.06.2021

Суддя І.О. Андреїшина