ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

18.05.2021 р. м. Ужгород Справа № 907/563/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Еліос-13, с. Коноплівці Мукачівського району

до відповідача Приватного підприємця Томишинець Віктора Івановича, с. Тисалово Тячівського району

про стягнення 2 764 Євро заборгованості,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача Поляк М.І., директор

Субота М.І., адвокат, ордер серії ЗР № 54339 від 13.09.2019 року

Відповідача Томишинець В.І., підприємець

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Еліос-13, с. Коноплівці Мукачівського району заявлено позов до відповідача Приватного підприємця Томишинець Віктора Івановича, с. Тисалово Тячівського району про стягнення 2 764 Євро заборгованості.

Позивач просить суд задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами, зокрема стверджує, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання при перевезенні вантажу у міжнародному сполученні, внаслідок чого експортний товар був втрачений, оскільки не був доставлений отримувачу товару та не повернутий відправнику. З врахуванням такої обставини, вартість втраченого товару у сумі 2 764 Євро позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач та його уповноважений представник просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Зокрема стверджують, що відповідач дійсно взяв на себе зобов`язання з перевезення вантажу у міжнародному сполученні на підставі усної домовленості (договору) між сторонами спору, в ході здійснення якого отримувач вантажу відмовився від його прийняття у зв`язку з неналежною якістю товару та перенаправив такий вантаж до іншого одержувача, де таку продукцію (товар) і було вивантажено.

Відповідач наполягає на тому, що позивачу були відомі всі подробиці та процес переміщення товару та подальшої відмови отримувача товару від його отримання, оскільки контактував з представниками отримувача та наступного отримувача товару засобами телефонного зв`язку.

За переконанням відповідача, оскільки перевізник не може нести відповідальність за якість та масу вантажу, то він і не може нести відповідальність за відмову отримувача товару в отриманні такого товару з причин, що залежать від якості та ваги продукції. При цьому, відповідач зазначає, що він, як перевізник, не отримував інструкцій від позивача щодо необхідності повернення вантажу в Україну.

Оспорюючи твердження позивача щодо втрати експортним товаром своїх якісних показників через дії перевізника, відповідач покликається на неможливість виникнення грибкового захворювання деревини протягом декількох днів.

Із покликанням на належним чином оформлену специфікацію (товарно транспортну накладну), що містить підпис уповноваженої особи вантажоодержувача, відповідач стверджує про доведеність факту передачі вантажу.

Відповіддю на відзив від 20.01.2020 року позивач спростовує аргументи відповідача, наведені ним проти задоволення позовних вимог. Зокрема стверджує, що вантажно митна декларація (CMR) не може бути доказом доставки відповідачем (перевізником) товару до місця його призначення, оскільки, за змістом самої CMR отримання товару було здійснено не тією особою, яка зазначена вантажоодержувачем у даній CMR, із якою, між іншим, у позивача відсутні будь які договірні відносини. Також, за переконанням позивача, вказана CMR не містить жодних відміток про переадресацію доставки вантажу.

Аналізуючи положення Конвенції про Договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, позивач наполягає, що на перевізника покладається обов`язок відшкодування позивачу коштів за втрачений вантаж.

В ході судового розгляду даної справи, відповідач, з метою доведення своєї позиції щодо заперечення заявлених у справі позовних вимог, звертався до суду із заявою про витребування від позивача договору поставки продукції за операцією, що є предметом позову (з додатками), а також доказів того, що позивачем надавалися відповідні вказівки (доручення) перевізнику /чи водію/ про необхідність збереження чи реекспорту неприйнятої покупцем продукції у період обізнаності про відмову вантажотримувача від прийняття товару чи з часу отримання письмового повідомлення покупця, копія якого долучена позивачем до справи.

Ухвалою від 04.02.2021 року наведену заяву відповідача судом залишено без задоволення у зв`язку із недотриманням відповідачем вимог, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, до подання заяв про витребування доказів.

Відповідач ПП Томишинець В.І. у судовому засіданні усно заявив клопотання про відкладення судового засідання на інший термін у зв`язку із зайнятістю його адвоката у іншому судовому процесі.

Розглянувши заявлене відповідачем усне клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, суд приходить до висновків про відмову у задоволенні такого, оскільки положеннями ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд відкладає розгляд справи у судовому засіданні у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд констатує, що вказані відповідачем ПП Томишинець В.І. причини неявки його адвоката у судове засідання не є поважними, оскільки будь яких доказів у підтвердження того, що адвокат відповідача зайнятий у іншому судовому процесі суду не подано. При цьому, у судовому засіданні 13.04.2021 року за участі уповноважених представників сторін, в тому числі і адвоката відповідача, було узгоджено дату наступного судового засідання 18.05.2021 року. Крім того, справа № 907/563/19 перебуває вже на стадії розгляду по суті, а розгляд справи у іншому суді не може мати привілеїв та переваг по відношенню до розгляду справи № 907/563/19 у господарському суді.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами спору.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд Встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю Еліос-13 (відправником, позивачем у справі) та Приватним підприємцем Томишинець Віктором Івановичем (перевізником, відповідачем у справі) досягнуто домовленостей щодо здійснення перевезення вантажу у міжнародному сполученні.

На виконання вказаних домовленостей, після завантаження, експортний товар було замитнено та оформлено міжнародну товарно транспортну накладну (CMR) № 135371, відправником товару вказано Товариство з обмеженою відповідальністю Еліос-13, с. Коноплівці Мукачівського району, а перевізником Приватного підприємця Томишинець Віктора Івановича, с. Тисалово Тячівського району, який здійснював перевезення вантажу автомобілем НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , місце завантаження Україна, м. Мукачево.

Одержувачем вантажу у змісті вказаної CMR вказано STEBO 5000 KFT, 2234, Maglod, Sugar ut 315/1, Hungary, місцем розвантаження вантажу 2234, Maglod, Hungary.

За цією міжнародно товарно транспортною накладною (CMR) перевозився товар деревина паливна колота бук у кількості 24 ящики, на який позивачу видано сертифікат про походження лісоматеріалів та виготовлених з них пиломатеріалів для здійснення експертних операцій серії ЗК № 479447 та фітосанітарний сертифікат № 60/07-6059/АЕ-182906.

Документами, що додаються до CMR, вказано рахунок № S16, а саме, рахунок фактура (invoice) № S16 від 05.09.2018 року, яким визначено продавця Товариство з обмеженою відповідальністю Еліос-13, с. Коноплівці Мукачівського району, покупця STEBO 5000 KFT, 2234, Maglod, Sugar ut 315/1, Hungary та вартість товару (деревини паливної колотої) 2 764,80 Євро.

Однак, обставини щодо неналежного виконання відповідачем, як перевізником, взятих на себе зобов`язань, які стали причиною відмови вантажоодержувача від отримання товару, про експортне перевезення якого домовилися сторони спору, та неповернення такого товару на адресу вантажовідправника позивача у справі, яке останній кваліфікує як втрату товару, стали підставою звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача суми 2 764 Євро вартості втраченого товару.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

На підставі ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом та не заперечується жодною із сторін спору, Товариством з обмеженою відповідальністю Еліос-13 (позивачем у справі) та Приватним підприємцем Томишинець Віктором Івановичем (відповідачем у справі) досягнуто домовленостей щодо здійснення перевезення вантажу у міжнародному сполученні.

З врахування вищевикладеного, між Товариством з обмеженою відповідальністю Еліос-13 (позивачем у справі) та Приватним підприємцем Томишинець Віктором Івановичем (відповідачем у справі) було укладено договір перевезення вантажу у спрощений спосіб.

Згідно ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

На підставі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи документів, відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання при перевезенні вантажу у міжнародному сполученні, внаслідок чого експортний товар був втрачений, оскільки не був доставлений отримувачу товару та не повернутий відправнику.

Так, зі змісту міжнародної товарно транспортної накладної (CMR) № 135371, зокрема, графи 24, вбачається, що товар, з приводу якого між сторонами спору виникли договірні відносини та спір у даній справі, отримано особою, яка є відмінною від особи одержувача, визначеної цією ж міжнародною товарно транспортною накладною, а саме, товар отримано ISG Impex KFT, 4027, Debrecen, Abigel utca 7.1.

Як стверджується позивачем, та не спростовано матеріалами справи, у позивача відсутні будь які договірні відносини з ISG Impex KFT, 4027, Debrecen, Abigel utca 7.1. щодо поставки йому товару, оформленого міжнародною товарно транспортною накладною (CMR) № 135371.

Поряд з цим, у змісті міжнародної товарно транспортної накладної (CMR) № 135371 міститься відмітка особи, яка вказана отримувачем товару за цією накладною STEBO 5000 KFT, 2234, Maglod, Sugar ut 315/1, Hungary, про те, що товар нею не отримано і товар підлягає поверненню назад.

Причини відмови STEBO 5000 KFT від отримання товару за міжнародною товарно транспортною накладної (CMR) № 135371 вказані ним у листі від 28.09.2018 року, адресованому позивачу у справі. Зокрема вказано, що товар не може бути прийнятий у зв`язку з тим, що товар запліснявілий, а за законодавством Угорщини реалізація такої деревини забороняється.

Зміст міжнародної товарно транспортної накладної (CMR) № 135371, як і матеріали справи, не містить будь яких доказів про те, що відправник товару, чи його одержувач, надавали би перевізнику (відповідачеві у справі) інструкції щодо поставки неякісного товару, від отримання якого відмовився STEBO 5000 KFT, на адресу ISG Impex KFT чи будь якої іншої особи.

Частиною 1 ст. 314 Господарського кодексу України передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

В силу ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в т.ч. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Застосування цивільно правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб`єкт, об`єкт, об`єктивна та суб`єктивна сторона. Суб`єктом є боржник; об`єктом правовідносини по зобов`язаннях; об`єктивною стороною наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб`єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 307 Господарського кодексу України встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.

Статтею 920 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема внаслідок вини відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.

Із зазначеного вбачається, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до ч. 1 ст. 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Судом встановлено, що при здійсненні перевізником (відповідачем у справі) міжнародного перевезення вантажу згідно міжнародної товарно транспортної накладної (CMR) № 135371 щодо його водія ОСОБА_1 було складено протокол про виявлення порушень Закону Про правила дорожнього руху, за які на водія накладено штраф.

Вказану обставину відповідач зазначає причиною затримання автомобіля на кордоні та, як наслідок, псування у цей час експортного товару, від отримання якого відмовився вантажоотримувач, а перевізник з метою збереження цього товару, доставив його на зберігання іншій особі. Однак, зі змісту протоколу про виявлення порушень Закону I 1988 року Про правила дорожнього руху від 06.09.2018 року не вбачається факту затримання водія та автомобіля, яким здійснювалося перевезення вантажу, та строків такого затримання, а щодо товару, який переміщувався через державний кордон у матеріалах справи наявні сертифікат про походження лісоматеріалів та виготовлених з них пиломатеріалів для здійснення експертних операцій серії ЗК № 479447 та фітосанітарний сертифікат № 60/07-6059/АЕ-182906.

Після відмови вантажоотримувача прийняти неякісний, на його переконання, товар, перевізник (відповідач у справі) не вчинив дій щодо повідомлення вантажовідправника позивача у справі про обставини, які стали причиною відмови вантажоотримувача від отримання продукції, з метою отримання подальших інструкцій щодо доставки товару іншій особі або повернення його вантажовідправнику або вчинення щодо нього інших дій. Протилежного матеріали справи не містять.

Наведені обставини дають підстав дійти висновку про те, що переданий позивачем перевізнику (відповідачеві у справі) товар, який не доставлений на адресу вантажоотримувача та не повернутий позивачу, є втраченим, а його вартість має бути відшкодована особою, чиї дії та бездіяльність призвели до такого результату, а саме, відповідачем у даній справі.

Покликання відповідача на те, що позивачу відомо про місцезнаходження товару і не вчинено жодних дій щодо його повернення, не спростовує висновків суду про те, що без належної доставки товару вантажоотримувачу, визначеному міжнародною товарно транспортною накладною (CMR) № 135371, повернення товару вантажовідправнику, чи виконання інших інструкцій власника товару, такий товар вважається втраченим.

Положеннями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, яка підлягає застосуванню до будь якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, передбачено, що якщо виникають обставини, що перешкоджають здачі вантажу після його прибуття на місце, призначене для здачі, перевізник запитує інструкції у відправника. Якщо одержувач відмовляється прийняти вантаж, відправник має право розпорядитися вантажем без пред`явлення першого примірника вантажної накладної.

Перевізник має право на відшкодування витрат, викликаних запитом про надання інструкцій чи виконанням таких інструкцій, якщо такі витрати не є наслідком його власних дій або недогляду. У випадках, зазначених у пункті 1 статті 14 і в статті 15, перевізник може негайно вивантажити вантаж за рахунок особи, яка має право розпоряджатися вантажем, і після такого вивантаження перевезення вважається закінченим. Після цього перевізник здійснює збереження вантажу від імені особи, яка має право розпоряджатися вантажем. Він може, однак, довірити збереження вантажу третій особі й у цьому випадку несе відповідальність лише за обачний вибір таких третіх осіб. Платежі, передбачені вантажною накладною, та всі інші витрати залишаються такими, що підлягають оплаті після видачі вантажу. Перевізник може продати вантаж, не очікуючи інструкцій від особи, що має право розпоряджатися ним, якщо вантаж є швидкопсувним або якщо того вимагає його стан, чи якщо витрати по збереженню вантажу будуть занадто високі в порівнянні з його вартістю. В інших випадках перевізник також може продати вантаж, якщо в належний термін ним не отримано від особи, що має право розпоряджатися вантажем, протилежних інструкцій, виконання яких може справедливо від нього вимагатися. У випадку продажу вантажу відповідно до положень цієї статті, виручена сума, за винятком витрат, які підлягають сплаті після доставки вантажу, передається в розпорядження особи, що має право розпоряджатися вантажем. Якщо ці витрати перебільшують виручену суму, то перевізник має право отримати належну різницю (ст. 16 Конвенції).

Таким чином, перевізник, у випадку наявності обставин, які перешкоджають здачі вантажу після його прибуття на місце, має право на вивантаження товару за рахунок особи, яка має право розпоряджатися вантажем, на здійснення збереження вантажу від імені особи, яка має право розпоряджатися вантажем, на продаж товару, але всі такі права перевізника залежать від факту повідомлення перевізником вантажоотримувача про такі обставини, надання чи ненадання відправником товару подальших інструкцій щодо товару.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення перевізником (відповідачем у справі) вантажовідправника про неможливість здачі вантажу та, відповідно, інструкцій вантажовідправника про подальші дії перевізника щодо такого товару.

В силу ст. 20 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну або, за відсутності узгодженого терміну, протягом шістдесяти днів із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред`явити претензію, може на цій підставі вважати його загубленим.

Отриманий до перевезення перевізником 05.09.2018 року згідно міжнародної товарно транспортної накладної (CMR) № 135371 товар протягом 60 днів не поставлений відповідачем вантажоотримувачу та не повернутий на адресу вантажовідправника, а тому, позивач (вантажовідправник) має всі підстави вважати його втраченим та вимагати його вартість.

На підставі ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Вартість вантажу, прийнято до перевезення відповідачем у справі, та втраченого в ході здійснення перевезення, на момент його прийняття до перевезення склала суму 2 764,80 Євро.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено втрату відповідачем прийнятого ним до перевезення товару, вартість якого становить суму 2 764,80 Євро, обов`язок відповідача відшкодувати позивачу вартість такого втраченого товару та відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності щодо відшкодування вартості втраченого товару.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав. Аргументи заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.

З врахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 1 921 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Разом з тим, відповідно до ч. 1-4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як встановлюють положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні на користь якої ухвалено рішення. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

В межах даної справи позивачем здійснено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 3 900 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги № 367 від 13.09.2019 року, який містить детальний опис робіт, розрахунковою квитанцією № 031020 від 13.09.2019 року на суму 3 900 грн., ордером № 54339 від 13.09.2019 року.

Так, п. 3 Договору передбачає, що за надання правової допомоги законний представник клієнта сплачує адвокату гонорар, що становить 3 300 гривень, та містить такі складові з розрахунку вартості години роботи адвоката 400 грн.: вивчення справи 4 години, складання позовної заяви та інших процесуальних документів 5 годин, представництво клієнта в суді 300 гривень одне засідання.

Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, суд констатує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаною роботою; а також предметом позовних вимог та строком розгляду справи, а тому, заявлена сума в розмірі 3 900 грн. підлягає стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємця Томишинця Віктора Івановича, АДРЕСА_1 (код ЄДРЮОФОПтаГФ НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Еліос-13, 89611, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Коноплівці, вул. Садова, будинок 67 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 40086125) суму 2 764 (Дві тисячі сімсот шістдесят чотири євро) Євро заборгованості, а також суму 1 921 (Одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 3 900 (Три тисячі дев`ятсот гривень) грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

4. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 23.06.2021 року.

Суддя Пригара Л.І.