ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"24" червня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1778/21
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши заяву (вх. № 4-54/21 від 22.06.2021р.) Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» (вул. Шкільна, № 22-А, с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08132) про забезпечення позову відносно особи, яка може отримати статус учасника справи (відповідача) Малого приватного підприємства фірми «Ерідон» (вул. Воздвиженська, № 46, с. Княжичі, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08143), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича (вул. Асташкіна, № 21, оф. 1, м. Одеса, 65020),

ВСТАНОВИВ:

22.06.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» звернулося до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову відносно особи, яка може отримати статус учасника справи (відповідача) Малого приватного підприємства фірми «Ерідон», згідно якої просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення реалізації арештованого майна в межах процедури виконавчого провадження № 63129233, а саме:

- майстерні загальною площею 4217,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд № 2.

- центрального складу загальною площею 4787,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд №4.

- господарських будівель та споруд загальною площею 4446,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд № 5.

В обґрунтування заявник зазначає, що 27.04.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» уклало в м. Одесі з Малим приватним підприємством фірмою «Ерідон» договір поставки продукції виробничо-технічного призначення №560/19/103, який від імені покупця підписала особа, яка не мала відповідних повноважень, передбачених Статутом, на укладення такого правочину (Єждін І.А.), що призвело до того, що постачальник поставив товар неналежної якості, що, в свою чергу, призвело до низького врожаю у покупця ніж на аналогічних ділянках інших сільгоспвиробників, які використовували інше насіння та інше добриво, внаслідок чого ТОВ «Агропереробка» не отримало збитки, у вигляді упущеної вигоди.

Заявник вказує, що у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича перебуває виконавче провадження № 63129233 з виконання ухвали господарського суду від 14.04.2020р. про затвердження мирової угоди від 11.03.2020р., за якою ТОВ «Агропереробка» повністю визнає позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки № 560/19/103 від 24.07.2018р.

В межах вказаного виконавчого провадження майно, що належить на праві власності ТОВ «Агропереробка» виставлено на торги, які призначені на 30.06.2021р. та на даний час Державним підприємством «Сетам» вже зареєстровані торги трьох об`єктів нерухомості - майстерні, центрального складу, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада.

При цьому, заявник стверджує, що має намір звернутись до суду з позовом до МППФ «Ерідон» про визнання договору поставки № 560/19/103 від 24.07.2018р. недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною ч. 2 ст. 203 ЦК України, а саме відсутності у особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності, але з урахуванням обмеження часу необхідного для складання вказаного позову звертається до суду з цією заявою про забезпечення позову до відкриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 138 ГПК України. При цьому, похідними позовними вимогами майбутнього позову про визнання недійсним правочину, як зауважує заявник, будуть вимоги про виключення з опису нерухомого майна, на яке накладено арешт в рамках ВП № 63129233 з виконання ухвали господарського суду від 14.04.2020р. і про зняття з цього майна арешту, так як недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

На думку заявника, можливість реалізації його майна з торгів свідчить про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист і поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду у разі невжиття заходів забезпечення позову буде неможливий, так як за час розгляду справи майно позивача буде продано на торгах, а у разі визнання недійсним договору поставки, на підставі якого виникло зобов`язання за яким відкрито виконавче провадження, його недійсність не буде породжувати будь-яких фактичних юридичних наслідків, пов`язаних з недійсністю правочину.

Так, заявник стверджує, що у разі визнання недійсним правочину, ТОВ «Агропереробка» не зможе повернути собі майно, оскільки згідно з приписами ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, проте для заявника важливе значення має володіння саме його майном, яке належить йому на праві власності - майстерні, центрального складу, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада.

Заявник відзначає, що предметом розгляду майбутньої позовної заяви буде матеріально-правова вимога до МППФ «Ерідон» про встановлення відсутності певних правовідносин - визнання недійсним договору поставки № 560/19/103 від 24.07.2018р., такого, що був вчинений з перевищенням директором повноважень та на вкрай невигідних умовах для покупця, а предметом спору об`єкт спірних правовідносин, благо, щодо якого виник спір між позивачем та відповідачем, в даному випадку це гроші та майно, яке належить ТОВ «Агропереробка» на праві власності та яке намагається реалізувати приватний виконавець в процесі задоволення грошових вимог стягувача.

Таким чином, заявник вважає правомірним застосувати захід забезпечення позову згідно п. п. 6, 10 ч. 1 ст. 137 ГПУ України іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - зупинення вчинення виконавчих дій та зупинення реалізації арештованого майна.

На переконання ТОВ «Агропереробка», тільки своєчасно вжитий судом захід забезпечення позову буде запорукою здійснення ефективного захисту і поновлення порушених прав та інтересів скаржника, за захистом яких він звернувся до суду, а самим ефективним заходом забезпечення позову вважає саме зупинення реалізації (продажу) арештованого майна, так як всі інші можливі заходи не забезпечать поновлення прав позивача у випадку реалізації майна іншим особам або для поновлення прав власника майна необхідно буде покласти значних зусиль.

Щодо зустрічного забезпечення заявник вказав, що вважає за необхідне встановлення судом зустрічного забезпечення у розмірі 5000 грн. для можливості відшкодування збитків, яких може зазнати стягувач у випадку повторного призначення торгів у разі відмови в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали заяви, господарський суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України..

Положеннями ч.4 ст.137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п.п.3, 4, 6 ч.1 ст.139 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Статтею 140 ГПК України встановлено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9).

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України та багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

При цьому особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести суду необхідність вжиття у справі заходів забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, а також необхідним, в даному випадку, є обґрунтування заявником обставин, які б свідчили, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається, а оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Ухвала господарського суду про забезпечення позову в обов`язковому порядку повинна містити дані, на підставі яких можна зробити висновок про те, що невжиття того чи іншого заходу до забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання в подальшому рішення господарського суду.

Заявник (позивач) має довести наявність тих обставин, на підставі яких він просить вжити заходів до забезпечення позову. Такі докази повинні міститься в позовних матеріалах або в заяві про забезпечення позову, тому питання про вжиття заходів до забезпечення позову вирішується виходячи з тих документів, які додані позивачем до позову або до заяви про забезпечення позову.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

За висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Таку правову позицію наведено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018р. по справі № 910/361/18.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.04.2020р. у справі № 916/279/20 затверджено мирову угоду від 11.03.2020рю, укладену між Малим приватним підприємством фірми «ЕРІДОН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропереробка», відповідно до якої ТОВ «Агропереробка» повністю визнало позовні вимоги Малого приватного підприємства фірми «ЕРІДОН» по справі №916/279/20 про стягнення заборгованості за договором поставки №560/19/103 від 24.07.2018 та додатками до нього, на загальну суму 6379019,78 грн. та 95685,30 грн. судового збору.

Крім того, умовами мирової угоди передбачено, що МППФ «ЕРІДОН» та ТОВ «Агропереробка» домовились розстрочити сплату ТОВ «Агропереробка» заборгованості, визначеної у пункті 3 цієї Мирової угоди в загальному розмірі 5786366,68 грн. до 20.08.2020р.

Мале приватне підприємство фірма «ЕРІДОН» має право пред`явити ухвалу про затвердження Мирової угоди до примусового виконання на загальну суму несплаченої заборгованості, що визначена у пункті 1 цієї мирової угоди. Про розмір невиконаних зобов`язань за Мировою угодою Мале приватне підприємство фірма «ЕРІДОН» зазначає у заяві про примусове виконання ухвали про затвердження Мирової угоди.

Ухвала Господарського суду Одеської області від 14.04.2020р. у справі № 916/279/20 про затвердження мирової угоди, залишена без змін постановою Південно - західного апеляційного господарського суду від 21.01.2021р. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.04.2020 та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 у справі №916/279/20 повернуто без розгляду.

Таким чином, ухвала Господарського суду Одеської області від 14.04.2020р. у справі № 916/279/20, якою затверджено мирову угоду від 11.03.2020рю, укладену між Малим приватним підприємством фірми «ЕРІДОН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропереробка», наразі набрала законної сили та є чинною.

Як зазначено заявником, у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. перебуває виконавче провадження №63129233 з виконання вищезазначеної ухвали суду від 14.04.2021р. у справі № 916/279/20 та в межах вказаного виконавчого провадження майно, що належить заявнику виставлено на торги.

Процесуальні питання пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах передбачені розділом V Господарського процесуального кодексу України.

Так, зазначеним розділом зі статті 326 по 338 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік процесуальних дій, які вчиняються судом в межах виконавчого провадження.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі змістом чинного ГПК України розгляд таких заяв відноситься до розділу VI "Судовий контроль за виконанням рішень".

При цьому, ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Згідно вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року, постановленій у справі № 296/4819/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 459/3309/16-ц, у якому зазначено, що зупинення передачі майна на реалізацію, як наслідок передбачає зупинення виконання судового рішення, а законодавством не передбачено право суду зупинити в такій спосіб виконання судового рішення.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За таких обставин зупинення реалізації арештованого майна на стадії виконання рішення не відповідає засадам законності, диспозитивності та забезпечення права на оскарження дій та рішень приватного виконавця.

Крім того, як було вище зазначено, заявник просить забезпечити позов зупиненням реалізації арештованого майна ТОВ Агропереробка», арештованого в рамках виконавчого провадження.

Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, одним із заходів забезпечення позову є зупинення продажу майна, якщо позов подано про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту.

Суд відзначає, що норми процесуального кодексу передбачають можливість вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупиненням продажу майна лише у разі, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту. Таким чином, враховуючи той факт, що заявник не подав позов про визнання права власності на спірне майно, або зняття з нього арешту та не має наміру подавати такий позов, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вжиття такого заходу забезпечення позову.

Водночас, суд зазначає, що навіть у разі, якщо б заявником і було подано позов, до суду також були б відсутні підстави для застосування вказаного заявником заходу забезпечення позову, оскільки п. 6. ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов повинен бути поданий про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту, однак, заявником вказано, що він має намір подати позов про визнання недійсним договору поставки № 560/19/103 від 24.07.2018р., при цьому вимоги про виключення з опису нерухомого майна, на яке накладено арешт, будуть похідними позовними вимогами, що не відповідає зазначеній судом нормі ГПК.

Обраний заявником спосіб забезпечення позову не співвідноситься з предметом позову, а отже відсутній конкретний зв`язок між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, тому заходи про зупинення реалізації арештованого майна - майстерні загальною площею 4217,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд № 2, центрального складу загальною площею 4787,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд №4, господарських будівель та споруд загальною площею 4446,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, Цебриківська селищна рада, комплекс будівель та споруд № 5., за переконанням суду, не є адекватними заявленим майбутнім позовним вимогам, не відповідають принципу збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, заявником не доведено, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, на думку суду, позивачем не надано доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заявлених заходів до забезпечення позову у даній справі, у той час як саме лише посилання позивача на потенційну загрозу в ускладненні відновлення його порушених прав, без надання доказів здійснення відповідачем та третіми особами будь-яких дій, направлених на невиконання або ускладнення виконання рішення суду, не є достатньою підставою для застосування таких заходів.

Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 р. у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і ст. 137 ГПК України, дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Застосовуючи судовий розсуд під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, господарський суд вважає, що найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи необхідним є відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки така є необґрунтованою щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності і адекватності вимог заявника; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог.

Також, слід зазначити, що вжиття передбачених статтею 137 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з ст. 140 ГПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

За таких обставин, оскільки, у поданій заяві про забезпечення позову до його подання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» не наведено достатніх належних та допустимих, у розумінні вищенаведених положень Господарського процесуального кодексу України, доказів наявності обставин, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі, а також враховуючи, що заявлені заходи забезпечення позову не відповідають предмету спору, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86, 136, 137, 138, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропереробка» про забезпечення позову (вх. № 4-54/21 від 22.06.2021р.) - відмовити.

Ухвала Господарського суду Одеської області набирає законної сили 24.06.2021 року та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом 10 днів з дня її винесення (підписання).

Суддя О.В. Цісельський