ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021м. ДніпроСправа № 904/4555/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг" (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цифротех" (м. Дніпро)

про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цифротех" (далі - відповідач) безпідставно одержані грошові кошти в сумі 451 160 грн. 16 коп.

Ціна позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем згідно з платіжним дорученням № 17 від 27.11.2019 були перераховані грошові кошти в сумі 451 160 грн. 16 коп. із призначення платежу "оплата за товар згідно з рахунком № 19097780 від 07.11.2019", проте у позивача відсутні документи на підтвердження вказаного перерахування грошових коштів, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача із листом, в якому просив повідомити про правові підстави зазначеного перерахування, проте даний лист був залишений відповідачем без відповіді. Посилаючись на положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, позивач вказує на те, що строк для повернення безпідставно перерахованих грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп. є таким, що настав, але у добровільному порядку вказані грошові кошти відповідачем не повернуті.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Ухвалою суду від 06.05.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 25893/21 від 25.05.2021), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке:

- 01.09.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 0109/18 зі строком дії до 31.12.2020;

- 25.02.2020 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 7 до договору поставки № 0109/18 від 01.09.2020 щодо встановлення строків відстрочення платежу на певні категорії товару;

- протягом строку дії договору позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 19 114 675 грн. 98 коп. відповідно до платіжних доручень № 17 від 27.12.2019, № 220 від 02.04.2020, № 56 від 02.12.2019, № 52 від 29.11.2019, № 51 від 29.11.2019, № 407 від 24.06.2020, № 372 від 18.06.2020, № 362 від 09.06.2020, № 361 від 09.06.2020, № 332 від 04.05.2020, № 312 від 21.04.2020, № 311 від 21.04.2020, № 308 від 21.04.2020, № 306 21.04.2020, № 276 від 16.04.2020;

- перерахування за вказаними платіжними дорученнями було здійснено за вже отриманий товар на підставі виставлених рахунків. Зокрема оплаті за спірним платіжним дорученням № 17 від 27.11.2019 на суму 451 160 грн. 16 коп. передувала поставка відповідачем товару (зовнішніх акумуляторів XIAOMI в загальній кількості 846 штук на суму 451 160 грн. 16 коп.), що підтверджується видатковою накладною № 19097780 від 09.11.2019, копією рахунку № 19097780 від 07.11.2019, копією акту звіряння станом 30.11.2019 тощо;

- перерахування позивачем грошових коштів в сумі 451 160 грн. 16 коп. є виконанням договірних зобов`язань перед відповідачем та погашенням заборгованості за вже отриманий товар.

У відзиві на позовну заяву відповідач також просив суд стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Слід відзначити, що ухвалою суду від 06.05.2021, з урахуванням вимог частини 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано позивачу, у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати суду, а також усім учасникам справи відповідь на відзив з урахуванням вимог частин третьої - шостої статті 165 та статті 166 ГПК України.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Станом на 22.06.2021 строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від позивача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що позивач не скористався своїм правом на надання відповіді на відзив на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки в усіх учасників справи було достатньо часу для подання як заяв по суті справи так і доказів, на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 01.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг" (далі - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Цифротех" (далі - постачальник, відповідач) укладено договір поставки № 0109/18 (далі - договір, а.с.62-67), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві термінали мобільних телефонів, цифрову фототехніку, електротехнічні товари, обладнання та аксесуари в асортименті, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму, згідно з умовами договору (пункт 1.1. договору).

У пунктах 9.1., 9.2. договору сторони погодили, що договір договір укладений строком до 31.1.2020. У випадку, якщо не менше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, будь-яка сторона не повідомить іншу сторону про свій намір припинити його дію, строк дії договору продовжується на невизначений термін, але в будь-якому випадку договір дії до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по договору.

Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що в укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до умов пункту 1.2. договору загальна кількість товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за видами, марками, моделями, типами, розмірами визначаються за згодою сторін, попередньо до поставки товару покупцю, та вказуються у видаткових накладних, що дорівнюються до специфікації, та є невід`ємною частиною договору.

У пункті 3.1. договору вказано, що сторони домовились про те, що документом, в якому узгоджуються ціни на товар, є видаткова накладна, якою підтверджується факт приймання - передачі товару за ціною, номенклатурою та кількістю. Узгоджена сторонами ціна кожної окремої партії товару вважається остаточною та не підлягає перегляду, якщо інше не передбачено умовами договору або укладеної додаткової угоди до нього. У випадку доставки товару стороннім перевізником (або кур`єрської службою), покупець зобов`язується протягом 3-х днів з моменту отримання товару від перевізника підписати видаткову накладну постачальника та разом з належним чином оформленою довіреністю на уповноважену особу на отримання товару (яка фактично приймала товар), відправити оригінали видаткової накладної та довіреності на поштову адресу постачальника. У випадку не направлення підписаної видаткової накладної та довіреності в зазначений вище термін видаткова накладна вважається підписаною та погодженою покупцем, а товар поставлений в повному об`ємі без претензій по якості, асортименту та кількості товару.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, відповідачем 09.11.2019 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 451 160 грн. 16 коп. за видатковою накладною № 19097780 від 09.11.2019 (а.с. 69).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаною видатковою накладною, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у відповідача без будь-яких зауважень до її оформлення. Видаткова накладна підписана представником позивача та скріплена відтиском печатки підприємства.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за вказаною вище видатковою накладною позивачем також не заявлено.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

На оплату поставленого 09.11.2019 товару відповідачем був виставлений відповідачу рахунок на оплату товару №19097780 від 07.11.2019 на суму 451 160 грн. 16 коп. (а.с.70).

Відповідно до умов пункту 3.2. договору оплата партії товару здійснюється на умовах відстрочення платежу, визначених окремими додатковими угодами до договору.

Згідно з пунктом 3.3. договору підставою оплати товару є рахунок, який оформлюється відповідно до замовлення покупця, при наявності товару на складі постачальника.

Оплата здійснюється шляхом банківського переказу на рахунок постачальника, зазначений у тексті договору, або в інший спосіб, окремо узгоджений сторонами та не заборонений чинним законодавством України (пункт 3.4. договору).

Крім того, в матеріалах справи наявна додаткова угода № 7 від 25.02.2020 до договору № 0109/18 від 01.09.2018, якою внесено зміни до пункту 3.2. договору, зокрема змінено строк оплати за поставлений товар бренду ХІАОМІ та встановлено для покупця відстрочку строком в 30 днів (а.с.68).

Як убачається з матеріалів справи, виставлений відповідачем рахунок на оплату товару №19097780 від 07.11.2019 на суму 451 160 грн. 16 коп. було оплачено позивачем відповідно до платіжного доручення № 17 від 27.11.2019 з призначення платежу "оплата за товар згідно з рахунком № 19097780 від 07.11.2019 (а.с.21).

При цьому, звертаючись із позовом про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп., позивач посилається на те, що у позивача відсутні документи на підтвердження вказаного перерахування грошових коштів, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача із листом, в якому просив повідомити про правові підстави зазначеного перерахування, проте даний лист був залишений відповідачем без відповіді. Посилаючись на положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, позивач вказує на те, що строк для повернення безпідставно перерахованих грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп. є таким, що настав, але у добровільному порядку вказані грошові кошти відповідачем не повернуті. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереження майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, необхідним є набуття або збереження майна; по-друге, набуття або збереження має здійснюватися за рахунок іншої особи; по-третє, мають бути відсутні правові підстави для набуття або збереження майна.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в сумі 451 160 грн. 16 коп. було здійснено за наявності укладеного між сторонами договору поставки № 0109/18 від 01.09.2018, на підставі якого відповідачем було поставлено та прийнятого позивачем товар за видатковою накладною №19097780 від 09.11.2019, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що у даному випадку є підстави вважати, що відповідачем отримано спірні грошові кошти без достатніх правових підстав, з огляду на що у даному випадку застосування норми статті 1212 Цивільного кодексу України виключається.

З приводу наданих сторонами доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп. є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування; відповідачем доведено, що на час перерахування позивачем грошових коштів у розмірі 451 160 грн. 16 коп. на користь відповідача між ним та позивачем існували договірні відносини, в рамках яких відповідач здійснював поставку товару позивачу, а останній, в свою чергу, прийняв товар та оплатив його вартість; факт поставки товару підтверджено первинними документами, отже твердження позивача про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів є таким, що спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Слід також відзначити, що в матеріалах справи наявний акт звіряння взаємних розрахунків за період з вересня по листопад 2019 року між позивачем та відповідачем за договором № 0109/18 від 01.09.2018, підписаний та скріплений печатками як позивача так і відповідача, якому також відображена господарська операція з поставки 09.11.2019 товару на суму 451 160 грн. 16 коп., а також подальша його оплата 27.11.2019 в сумі 451 160 грн. 16 коп. (а.с.73-76).

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до приписів частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд враховує, що частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесених ТОВ "Цифротех" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп. останнім надано суду:

- договір про надання правової допомоги № 0712-2 від 07.12.2020, укладений із Адвокатським бюро "Олександра Шевченка";

- додаткову угоду № 1 від 12.05.2021 до договору про надання правової допомоги від 07.12.2020;

- акт прийому-передачі наданих послуг № 1 від 19.05.2021;

- платіжне доручення № 95526 від 19.05.2021 про сплату адвокатських витрат в розмірі 10 000 грн. 00 коп. (а.с.56-61).

З вищевикладеного вбачається, що відповідачем надані належні та допустимі докази, що підтверджують виконання адвокатом робіт, а також докази, що підтверджують вчинення оплати; розмір витрат на правову допомогу є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 46, 73 - 79, 86, 91, 129, 130, 191, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цифротех" про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 451 160 грн. 16 коп. - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цетрейдінг" (49083, м. Дніпро, проспект Слобожанський, будинок 29, ідентифікаційний код 42033850) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Цифротех" (49000, м. Дніпро, вулиця Михайла Грушевського, будинок 4-Д, ідентифікаційний код 33164534) 10 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 22.06.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко