РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2021Справа № 910/16571/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк";

2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

Від учасників справи:

від позивача: Цурка Н.О.,

від відповідача: Пустовіт О.Ю.,

від третіх осіб: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" про витребування у відповідача нерухомого майна: квартири № 25, загальною площею 106,8 кв.м, що складається з 4- кімнат та знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, 5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Позовні вимоги заявлені позивачем на захист свого права власності на вказане майно в порядку ст. 388 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 № 910/16571/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.11.2020 до суду від позивача надійшли документи на усунення недоліків позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 відкрито провадження у справі № 910/16571/20, призначено підготовче засідання на 14.12.2020, залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

14.12.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовче засідання 14.12.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, відмовити.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання позивача задовольнити, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 13.01.2021, встановити позивачу строк для надання відповіді на відзив до 28.12.2020.

23.12.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи-2 надійшли пояснення.

31.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 13.01.2021 з`явилися представники сторін та третьої особи-2.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати причини пропуску строку для подання пояснень третьої особи-2 поважними та поновити строк для подання пояснень третьої особи-2 долучити пояснення до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 03.02.2021, встановити відповідачу строк для надання заперечення на відповідь на відзив до 25.01.2021.

25.01.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надішли заперечення.

В підготовче засідання 03.02.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача задовольнити, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 01.03.2021.

01.03.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів.

В підготовче засідання 01.03.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання позивача задовольнити, поновити строк для подання доказів, що надійшли до суду 01.03.2021, та долучити їх до матеріалів справи, продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 24.03.2021.

В підготовче засідання 24.03.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.04.2021.

В судове засідання 26.04.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 26.05.2021.

В судове засідання 26.05.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 14.06.2021.

11.06.2021 до суду від відповідача надійшла заява з процесуальних питань щодо врахування висновків Верховного Суду.

В судовому засіданні 14.06.2021 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 14.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.02.2020 між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (Покупець) за результатами відкритих торгів аукціону, оформлених протоколом № UА-ЕА-2020-01-09-000001-b від 15.01.2020 щодо реалізації активів неплатоспроможних банків укладено договір № 80/7-4 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, згідно з п. 1.1 якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права щодо нерухомого майна, зокрема, квартири

№25, загальною площею 106,8 кв.м., що складається з 4-х кімнат та знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, 5, кв. 25 , право власності на яке виникло у продавця на підставі Свідоцтва, виданого 30 березня 2010 року Бойко Л.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2047, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 та було припинено на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.05.2015 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим номером №1564.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору покупцеві були передані наступні права, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме:

- визнання права власності на нерухоме майно;

- визнання правочину/рішення щодо припинення права власності Продавця недійсним;

- припинення дій третіх осіб, яка порушує право власності;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав Продавця;

- відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

- визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб;

- та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно:

- витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння;

- оскарження у судовому порядку недійсності/дійсності правочину за яким Продавцем було набуто право власності на нерухоме майно або припинено право власності на нерухоме майно;

- звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень, на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України, включаючи, але не обмежуючись органів нотаріату, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів;

- набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності Продавця на нерухоме майно, або скасуванням рішень судів про недійсність правочинів на підставі яких Продавець набув право власності;

- отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто Продавцем;

- інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності Продавця на нерухоме майно;

- пред`явлення позову про визнання права власності Покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацію права власності за Покупцем (надалі - майнові права).

На виконання умов вказаного договору його сторонами було підписано акт прийому-передачі № 1 від 24.02.2020.

25.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири. Даний договір було посвідчено Бойко Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за номером 1564.

Відповідно до п. 1 вказаного договору Продавець продав та передав у власність Покупця, а Покупець купив та прийняв у власність від Продавця Квартиру, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Григоренко Петра, будинок № 5 (п`ять), квартира № 25 (двадцять п`ять) .

Відповідно до п. 3 зазначеного договору продаж вчинено за досягнутою між Сторонами ціною, що складає 1 628 700 (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок, без ПДВ, яка сплачується Покупцем Продавцеві у гривнях, шляхом безготівкового переказу на рахунок Продавця № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ "УПБ", ідентифікаційний код отримувача за , МФО 300205 (далі - Банк) після укладення цього Договору. Покупець має право залучити для здійснення оплати вартості цієї квартири третіх осіб. Надходження коштів, у розмірі відповідно до пункту 3 цього Договору на рахунок Продавця, є єдиним та достатнім підтвердженням належного виконання покупцем своїх грошових зобов`язань за цим Договором щодо оплати нерухомого майна.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, будинок, 5, квартира 25 , на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1564, виданий 25.05.2015, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., є Товариство з обмеженою відповідальністю «-ЕЛІТ БУД-».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 30.06.2015 на виконання наказу №26/ТА від 29.05.2015 комісією з перевірки договорів (інших правочинів) на підставі вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснено перевірку договорів, укладених між ПАТ «УПБ» та ТОВ «Еліт Буд», якою виявлено Договори купівлі-продажу, відповідно до умов яких ПАТ «УПБ» здійснило незаконне відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, у тому числі: квартири, за адресою: м. Київ, проспект Петра Григоренка, буд. 5, кв. 25 .

Протоколом № 2 від 30.06.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу №26/ТА від 29.05.2015 на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено нікчемність Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ПАТ «УПБ» та ТОВ «-ЕЛІТ БУД-» від 25.05.2015, посвідчений 25.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим № 1564.

12.08.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «УПБ» Пантіною Л.О. було направлено на адресу ТОВ «-ЕЛІТ БУД-» повідомлення №01-10/3857 про нікчемність Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25.05.2015 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим № 1564.

Посилаючись на встановлену нікчемність договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-", та набуття позивачем майнових прав на цю квартиру від Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" за договором № 80/7-4 від 24.02.2020, на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" просить витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" нерухоме майно: квартиру № 25, загальною площею 106,8 кв.м, що складається з 4- кімнат та знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, 5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що єдиним законним власником спірного майна є саме Товариство з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-", натомість позивач придбав лише майнові права на нерухоме майно, що є відмінними від права власності, а тому вимоги статей 387, 388 ЦК України на позивача не розповсюджуються. Крім того, у відзиві відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплені у частині другій статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Разом з тим необхідно розмежовувати захист права власності шляхом подання віндикаційного позову та невиконання чи виконання з порушенням умов договірного зобов`язання.

Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин виключає можливість пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов`язалася повернути це майно після закінчення строку, на який воно передано, але не виконує цього обов`язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розділу III книги 5 ЦК України ("Окремі види зобов`язань").

Отже, для застосування передбаченого статтею 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Аналогічні правові висновки викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 13.02.2018 у справі № 924/1180/6, від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 23.10.2019 у справі № 910/17416/18.

Водночас для правильного застосування статті 388 ЦК України необхідно встановити, яким саме шляхом спірне майно вибуло з володіння власника у користування іншої особи і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі власника, на що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16.

Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, і однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло із володіння власника не з його волі.

За висновком, Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира № 25, площею 106,8 кв.м, у будинку № 5 по проспекту Петра Григоренка в м. Києві з 25.05.2015 перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2015, укладеного з Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" як продавцем.

Суд встановив, що відповідно до постанови Національного банку України (надалі також - НБУ) № 293/БТ ПАТ "УПБ" віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів; із дня прийняття постанови та до кінця строку, визначеного у ній, для ПАТ "УПБ" установлено обмеження, зокрема не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд позивача, окрім відчуження майна, що перейшло у власність позивача на підставі реалізації прав заставодержателя, за вартістю, визначеною за результатами оцінки, проведеної відповідно до вимог законодавства України незалежним суб`єктом оціночної діяльності, включеним до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, який відповідає критеріям, наведеним в абзацах 2-6 пункту 7 постанови Правління НБУ від 25.09.2014 № 602 "Про заходи щодо забезпечення повернення кредитів, наданих Національним банком України".

У пункті 5 постанови НБУ № 293/БТ зазначено про заборону ПАТ "УПБ" використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, а за змістом пункту 6 цієї постанови позивача зобов`язано під час дії особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у НБУ (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами, Українською міжбанківською платіжною системою (УкрКарт) згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ "Розрахунковий центр").

Згідно з постановою НБУ від 28.05.2015 ПАТ "УПБ" віднесено до категорії неплатоспроможних; визнано такою, що втратила чинність, постанову НБУ № 293/БТ.

На підставі цієї постанови НБУ від 28.05.2015 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 28.05.2015 № 107 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УПБ", згідно з яким із 29.05.2015 розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці із 29.05.2015 по 28.08.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначено Пантіну Л. О.

Згідно з постановою Правління НБУ від 28.08.2015 № 562 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "УПБ" відкликано банківську ліцензію ПАТ "УПБ", прийнято рішення про ліквідацію ПАТ "УПБ".

28.08.2015 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 158 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "УПБ" та делегування повноважень ліквідатора банку", за змістом якого припинено здійснення тимчасової адміністрації позивача з 28.08.2015; відкликано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "УПБ" у провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банку відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіної Л. О. 28.08.2015; розпочато процедуру ліквідації ПАТ "УПБ" із відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання із 31.08.2015 по 30.08.2016; призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації позивача Пантіну Л. О., делеговано їй повноваження ліквідатора ПАТ "УПБ", визначені у статтях 37, 38, частинах 1, 2 статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на один рік по 30.08.2016.

Уповноважена особа Фонду згідно з наказом від 29.05.2015 № 26/ТА створила комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ "УПБ", за результатами роботи якої було виявлено, що під час укладення, у тому числі, договору від 25.05.2015 порушено законодавство України та не дотримано обмежень, встановлених НБУ, а саме, договір від 25.05.2015 укладено із порушенням вимог постанови НБУ № 293/БТ, згідно з якою банку заборонено передавати у забезпечення третім особам майно та активи; розрахунок за договором було здійснено із застосуванням прямих кореспондентських рахунків, а не через кореспондентський рахунок банку, відкритий у НБУ, що суперечить вимогам постанови НБУ № 293/БТ, відповідно до якої усі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у НБУ; банк, уклавши договір купівлі-продажу, узяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, що прямо зазначено у пункті 2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину; банк, уклавши договір купівлі-продажу, прийняв на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки та банківську діяльність", що прямо зазначено у пункті 5 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

ПАТ "УПБ" направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" повідомлення від 12.08.2015 № 01-10/3857 про нікчемність, зокрема, договору від 25.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим № 1564. У повідомленні про нікчемність банк як підстави нікчемності зазначив пункти 2, 3, 6, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та вимагав повернути у власність ПАТ "УПБ" нерухоме майно, що було предметом відчуження за вказаним договором, а саме, чотирикімнатну квартиру, загальною площею 106,87 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Григоренка Петра, б. 5, кв. 25.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

При цьому суд звертає увагу, що повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню. Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів. (Аналогічний висновок викладено у п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16).

Однак, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що наслідки нікчемності правочину, а саме, договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2015, були застосовані в добровільному або ж у судовому порядку.

При цьому, варто зазначити, що у серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" звернулося з позовними з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 25.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1564 та визнання права власності на квартиру №25 (двадцять п`ять) по вулиці Григоренко Петра, будинок №5 (п`ять) в м. Києві , обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що спірний договір укладений з грубим порушенням законодавства України, а саме, з порушенням постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 за № 293/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/20225/15 у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю, оскільки встановлено, що спірний договір укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "-Еліт Буд-" з дотриманням всіх умов та вимог законодавства України.

В силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/20225/15, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Натомість, 24.02.2020 Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" договір № 80/7-4 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, відповідно до якого передав покупцеві права, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 177 та пункту 1 частини 1 статті 181 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з абзацом 3 частини 2 статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Відповідно до частин 2, 3 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавство не містить чіткого і повного переліку майнових прав.

Згідно з частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Частиною 1 статті 424 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом;

Особливістю права вимоги як різновиду майнових прав є його подвійна правова природа: з одного боку, це суб`єктивне право кредитора, яке виникає у зобов`язанні між кредитором і боржником. Це право кредитора вимагати і отримати від боржника виконання обов`язку в межах основного зобов`язання; з іншого боку, це право, яке виступає предметом похідного (вторинного) зобов`язання (щодо переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора) або об`єктом, який передається новому кредитору, що, в свою чергу, супроводжується заміною сторін у зобов`язанні.

Таким чином, аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави вважати майновими: 1) речові права, в тому числі речові права на чуже майно; 2) майнові права інтелектуальної власності; 3) майнові корпоративні права; 4) зобов`язальні права (права вимоги майнового характеру); 5) інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

Як встановлено судом, предметом купівлі-продажу за договором від 24.02.2020 визначено майнові права щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, що власне і є предметом заявлених позовних вимог у цій справі.

Суд доходить до висновку, що у даному випадку під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду з цим позовом або права на застосування способу захисту цивільних прав, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 16 і статтею387 ЦК України, хоча з урахуванням зазначеного вище застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у частині 2 статті 656 цього Кодексу, вказаний спосіб судового захисту цивільних прав не може бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав з огляду на таке.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, проте до таких доказів не належить договір купівлі-продажу майнових прав, предметом відчуження за яким є такі способи судового захисту цивільних прав, як визнання права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 910/11702/18 зі спору, що виник з подібних правовідносин (позивач у цій справі також придбав за договором купівлі-продажу право на витребування майна із чужого незаконного володіння та на визнання права власності на нерухоме майно).

Отже, з урахуванням наведеного, суд зазначає, що у даному випадку позивач не довів перед судом наявності обставин, які входять до предмета доказування у справі про витребування майна з чужого володіння, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами в розумінні статей 76, 77 ГПК України наявність у нього права власності або іншого суб`єктивного права титульного володільця на витребуване майно, адже, за переконанням суду, спірне майно у володінні (власності) позивача ніколи не перебувало та відповідно не могло вибути з його володіння у користування відповідача.

При цьому, зважаючи на вказані правові висновки Верховного Суду, договір № 80/7-4 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 24.02.2020, суд не приймає як доказ наявності підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно.

Виходячи з того, що віндикація полягає у відновленні становища, що існувало до порушення шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), у даному випадку про вказаний спосіб захисту не може йтися, оскільки позивач наразі не являється та ніколи не був власником (титульним володільцем) спірного майна, натомість, набув майнові праві, відмінні від права власності.

Суд звертає увагу на те, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронюваного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не довів перед судом наявності порушеного відповідачем права власності на спірне майно, яке може бути захищене шляхом подання вказаного віндикаційного позову.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання витребування майна з володіння відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, викладеної у відзиві, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29.06.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко