ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 910/6415/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І. М. і Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс",

представник позивача - Гальченко В.Я., адвокат (довіреність від 30.03.2021 б/н),

відповідач - акціонерне товариство "Українська залізниця",

представник відповідач - Куць О.В. - адвокат (ордер від 19.03.2020 № 1023355),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2020 (головуючий суддя Картавцева Ю.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 (головуючий Тищенко А.І., судді: Тарасенко К.В. і Станік С.Р.)

у справі № 910/6415/20

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - Товариство)

до акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі- Залізниця)

про стягнення 1 979 478,99 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Залізниці про стягнення інфляційних втрат у сумі 1 293 269,71 грн та 3% річних у сумі 686 209,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Залізницею не було своєчасно повернуто Товариству надмірно списані грошові кошти за Договором про надання послуг від 09.02.2018 № 08340/ЦТЛ-2018 (далі - Договір).

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із Залізниці на користь Товариства інфляційні втрати у розмірі 1 155 983,78 грн, 3% річних у розмірі 652 497,00 грн, судовий збір у розмірі 27127,21 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 45 680,73 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- Залізницею було списано з особового рахунку Товариства грошові кошти у розмірі 16 234 595,28 грн на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами Договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на яку посилалось Товариство у позовній заяві як на одну з підстав позову;

- у надісланих на адресу Залізниці претензіях Товариство просило повернути на його особовий рахунок зайво списані грошові кошти протягом семи днів від дати отримання претензій. Залізниця повернула грошові кошти на особовий рахунок Товариства з порушенням строку на їх повернення;

- на правовідносини з повернення Залізницею зайво списаних грошових коштів поширюються положення статті 625 ЦК України;

- зробивши перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних, виходячи з початку перебігу строку, що розпочинається через 7 днів з моменту отримання претензій Залізницею та дати закінчення строку нарахування 3% річних та інфляційних втрат, як дати надходження спірних грошових коштів на рахунок Товариства, суди частково задовольнили позовні вимоги згідно з власним розрахунком.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Залізниця звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків), посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній постанові не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- суди неправильно застосували норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 315 Господарського кодексу України (далі - ГК України) при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних втрат;

- суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній постанові не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.08.2018 у справі № 910/21856/16 щодо застосування статті 625 ЦК України та від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 у частині визначення моменту виконання грошового зобов`язання у подібних правовідносинах.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 09.02.2018 Залізницею (перевізник) та Товариством (замовник) укладено Договір, предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Відповідно до підпунктів 2.1.6, 2.1.6.1 пункту 2.1 Договору замовник зобов`язаний оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника. Замовник самостійно визначає розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника.

Залізницею у рахунок оплати послуг з організації перевезень вантажів за період з 19.03.2018 по 07.01.2019 було списано з особового рахунку Товариства, у тому числі, спірну суму коштів у розмірі 16 234 595,28 грн.

Не погоджуючись з діями Залізниці Товариство звернулось до суду з позовом про стягнення із Залізниці 16 234 595,28 грн безпідставно списаних грошових коштів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі № 910/2295/19 позов задоволено частково.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 апеляційну скаргу Товариства на рішення господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі № 910/2295/19 задоволено. Частково скасовано рішення господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі № 910/2295/19, стягнуто із Залізниці на користь Товариства 14 351 236,92 грн основного боргу та закрито провадження у частині позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 1 883 358,36 грн.

Під час розгляду вказаної справи суди встановили, що списання коштів за період з 19.03.2018 по 07.01.2019 у розмірі 16 234 595,28 грн на підставі пункту 3.2 Договору (як плати за перевезення вантажу "у вагонах перевізника") є неправомірним, відтак, позовні вимоги про стягнення 16 234 595,28 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню, разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції Залізницею перераховано на особовий рахунок Товариства грошові кошти на загальну суму 1 883 358,36 грн.

На виконання вказаних судових рішень 28.11.2019 був виданий наказ на примусове виконання рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 60824979, яке у подальшому 26.12.2019 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 60939671, яке веде Солом`янський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

Водночас Залізниця виконала рішення суду у справі № 910/2295/19 лише у лютому 2020 року. Так, 27.02.2020 на розрахунковий рахунок Товариства надійшли кошти у розмірі 14 634 744,44 грн у виконавчому провадженні № 60824979.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, суди дійшли виновку, що Товариство правомірно звернувся з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому судами встановлено, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, виходячи зі змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, при цьому договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

У той же час, на правовідносини з повернення Залізницею зайво списаних грошових коштів поширюються положення статті 625 ЦК України, оскільки виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суди не погодились з доводами Залізниці про те, що початок строку нарахування 3% річних та інфляційних втрат визначається з урахуванням приписів статті 315 ГК України, оскільки положеннями частин першої, другої, третьої вказаної норми ГК України передбачено, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів.

Тобто вказані приписи як спеціальні норми законодавства врегульовують питання щодо визначення порядку обчислення строків позовної давності та підстав її переривання при вирішенні спорів щодо перевезення вантажів.

Що ж стосується строків початку та закінчення нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних, то судами встановлено, що, враховуючи вимоги статей 530, 599 ЦК України, початком перебігу строку щодо сум визначених Товариством у претензіях №№ 8538, 8537, 9117, 9266, 9883, 10120, 10069, 9854, 10531, 10642, 11256, 11257, 11777, 11932, 12191, 12311, 12602, 12916, 13603, 13602, 13974, 13975, 14566, 14564, 14688, 14992, 15221, 15471, 15885, 16154, 16321, 16632, 16768, 17015, 17008, 17437, 17650, 17652, 18187, 18532, 18508, 18043, 19000, 19256, 20203, 21047, 22003, 23601, 24933, 741, дату після закінчення 7-денного строку з моменту отримання вказаних претензій Залізницею, а датою закінчення строку нарахування 3% річних та інфляційних втрат датою надходження спірних грошових коштів на рахунок Товариства.

Також судами були відхилені доводи Залізниці, що останньою здійснено перерахування коштів 17.02.2020, а тому датою закінчення нарахування 3% річних та інфляційних втрат є 16.02.2020, оскільки у платіжному дорученні, наданому Залізницею на підтвердження її заперечень, зазначено призначення платежу "стягнення коштів при примусовому виконанні наказу № 910/13346/18 від 04.09.2019, що видав господарський суд міста Києва", що виключає можливість встановлення судом факту виконання Залізницею обов`язку саме за рішенням суду у справі № 910/2295/19.

Крім того, судами зазначено, що в силу вимог частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та враховуючи положення пункту 13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, Залізниця не була позбавлена можливості звернутись до виконавчої служби для отримання відповідної інформації щодо дат перерахування коштів на виконання рішення у зведеному виконавчому провадженні.

Таким чином, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Залізниця у касаційній скарзі посилається на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 315 ГК України при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних втрат.

Однак у Суду відсутні підстави для формування висновку щодо питання застосування статті 315 ГК України при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, оскільки положеннями статті 315 ГК України як спеціальні норми законодавства врегульовують питання щодо визначення порядку обчислення строків позовної давності та підстав її переривання при вирішенні спорів щодо перевезення вантажів, у той час як у даній справі судами визначалось питання початку та закінчення строку порушення Залізницею зобов`язання з повернення надмірно списаних з особового рахунку Товариства коштів та нарахування за період прострочення повернення коштів 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Також Залізниця у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній постанові не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.08.2018 у справі № 910/21856/16 щодо застосування статті 625 ЦК України та від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 у частині визначення моменту виконання грошового зобов`язання у подібних правовідносинах.

Так, у справі № 910/21856/16 суди, розглядаючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, які були обґрунтовані тим, що відповідач порушує права позивача, утримуючи неправомірно стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 грошові кошти, які були в односторонньому порядку списані відповідачем в рахунок донарахованої перевізної плати у розмірі 154 117,99 доларів США, встановили, що договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008, з урахуванням умов додаткової угоди № 6 від 12.11.2012, на момент прийняття спірного рішення Тарифною комісією, припинив свою дію. Тобто суди встановили, що спірні правовідносини виникли поза межами дії договору, тому не погодились з твердженнями скаржника щодо неможливості застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, як договірних. У той час як, у даній справі № 910/6415/20 спірні правовідносини відбувались під час дії Договору.

У справі № 910/3692/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій і направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби, тому Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги публічного акціонерного товариства "Укрнафта", що при розгляді прави судами попередніх інстанцій неправильно застосовано приписи статті 599 ЦК України, статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України", статті 45 Закону України "Про виконавче провадження", пункту 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, внаслідок чого суди дійшли помилкового висновку про те, що перерахування коштів, здійснених 29.08.2017 від Державної виконавчої служби на рахунок позивача у рамках виконавчого провадження є моментом фактичного виконання судового рішення, оскільки таким моментом слід вважати момент списання (надходження) коштів з рахунку Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби. При цьому у даній справі № 910/6415/20 судами визначався момент виконання грошового зобов`язання, а не момент фактичного виконання судового рішення.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що передача Верховним Судом справи на новий розгляд до суду першої інстанції не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі, оскільки судами буде надаватись правова оцінка з визначенням питання обґрунтованості чи необґрунтованості заявленого позивачем клопотання.

Таким чином, у кожній із зазначених справ, на підставі поданих сторонами доказів, судами встановлені різні за змістом обставини та прийняті відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були прийняті рішення з дотриманням норм процесуального та матеріального права, що дає підстави залишити їх без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 у справі № 910/6415/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова