ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Справа№ 910/179/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 07.04.2021(повний текст складено 12.04.2021)

у справі № 910/179/20 (суддя Чинчин О.В.)

за скаргою Закритого акціонерного товариства «Українська

будівельна компанія»

на дії приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва

Д`яченко Євгенія Станіславовича

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Червонозоряний 4-Г»

до Закритого акціонерного товариства «Українська

будівельна компанія»

про стягнення заборгованості у розмірі 297 516, 77 грн.

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у задоволенні скарги Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на дії приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Д`яченка Євгенія Станіславовича по справі №910/179/20 відмовлено.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати неправомірними (незаконними) дії приватного виконавця Д`яченко Євгенія Станіславовича у виконавчому провадженні від 11.02.2021 ВП №64477629 в частині винесення постанови від 11.02.2021 про відкриття виконавчого провадження, постанови від 11.02.2021 про арешт коштів боржника та постанови від 12.02.2021 про арешт майна боржника. Скасувати постанову приватного виконавця Д`яченка Євгенія Станіславовича від 11.02.2021 ВП №64477629 про відкриття виконавчого провадження, постанову приватного виконавця Д`яченко Євгенія Станіславовича від 11.02.2021 ВП №64477629 про арешт коштів боржника, постанову приватного виконавця Д`яченка Євгенія Станіславовича від 12.02.2021 ВП №64477629 про арешт майна боржника. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що повноваження ОСОБА_2., як голови правління ОСББ, які регламентовано п. 4.7 статуту не передбачено таких повноважень як укладення договорів на надання правової допомоги та видачу довіреностей на представництво інтересів ОСББ, що в свою чергу свідчить про відсутність у нього відповідних повноважень. Разом з цим, на переконання апелянта, голова правління ОСББ має відповідні повноваження лише у разі прийнятті відповідного рішення на засіданні правління, яке в свою чергу має бути відображене в протоколі засідання правління ОСББ. Крім цього, апелянт вказував на відсутність повноважень у Литовченко Ю.П. на звернення до приватного виконавця в інтересах ОСББ, адже матеріалами справи та виконавчого провадження встановлено, що на підтвердження своїх повноважень останній надав видану ОСОБА_2. довіреність від 20.12.2020, відомостей про те, що під час звернення до виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження повноваження Литовченко Ю.П. підтверджувались ордером та/або договором про надання правової допомоги матеріали справи не містять. Згідно тексту вказаної довіреності ОСОБА_1. уповноважено здійснювати представництво інтересів у вичерпному переліку органів та установ, жодних даних про наявність повноважень на представництво інтересів ОСББ перед приватним виконавцем ця довіреність не містить. Оскільки останній не мав повноважень на звернення до приватного виконавця в інтересах ОСББ із заявою про відкриття виконавчого провадження, приватний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження та повернути судовий наказ стягувачу без прийняття до виконання.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, приватний виконавець подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначив, що згідно виданої довіреності від 20.12.2020, яка була додана до заяви про відкриття виконавчого провадження, ОСББ уповноважило ОСОБА_1. здійснювати представництво інтересів довірителя у правоохоронних органах України, судах та у відносинах з фізичними особами та юридичними особами, будь-якої організаційно-правової форми та власності, резидентів та нерезидентів України. Для цього повіреному надано право представляти інтереси довірителя, зокрема, в органах державної виконавчої служби з повноваженнями сторони виконавчого провадження (стягувача або боржника) в залежності від процесуального положення довірителя у виконавчому провадженні. Оскільки приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності, при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем враховано аналогічні функції та повноваження приватних та державних виконавців в межах одного виконавчого провадження за визначеною категорією виконавчого документа та пріоритетне право стягувача на вибір суб`єкта виконання. Крім цього, зазначив, що представником стягувача Литовченком Ю.П. було надано приватному виконавцю для ознайомлення Договір про надання правової допомоги. За твердженнями приватного виконавця, дії ОСОБА_1 з пред`явлення наказу до виконання схвалено довірителем, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_1 уповноважений ОСББ у правовідносинах з приватним виконавцем, в тому числі щодо пред`явлення приватним виконавцем до виконання виконавчих документів. На переконання приватного виконавця, зазначення в довіреності посади ОСОБА_2. як «директор» та «голова ОСББ», а не «голова правління» не свідчить про видачу цієї довіреності неуповноваженою особою. Приватний виконавець також стверджував, що спірна довіреність видана ОСББ та підписана керівником юридичної особи, що було перевірено приватним виконавцем згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не містить назви посади керівника, а також відомостей щодо обмеження його повноважень. Крім цього, приватний виконавець зазначив, що рішення суду у даній справі повністю виконано і провадження у справі закрито в зв`язку з його повним фактичним виконанням.

В судове засідання апеляційної інстанції 29.06.2021 з`явились представники відповідача (апелянта) та приватного виконавця, представник позивача не з`явився незважаючи на вчинення апеляційним судом дій щодо його належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом оформлення відправки відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду, яку згідно акта Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 було прийнято канцелярією суду, проте не надіслано в зв`язку з відсутністю коштів для здійснення поштових відправлень.

Разом з цим, згідно даних з офіційного сайту Укрпошти за штриш кодовим ідентифікатором 271 відповідне відправлення було прийнято поштою до відправлення 14.06.2021 та станом як на 24.06.2021, так й на 29.06.2021 не вручено під час доставки з 18.06.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 29.06.2021 представник позивача, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на вчинення судом дій щодо його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності згаданого представника.

Представник відповідача (апелянта) в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу на дії приватного виконавця.

Представник приватного виконавця в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників апелянта (відповідача) та приватного виконавця, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про стягнення заборгованості у розмірі 297 516, 77 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» заборгованість у розмірі 297 516, 77 грн., судовий збір у розмірі 4 462, 76 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

04.02.2021 на виконання вказаного рішення від 22.10.2020 у справі № 910/179/20 Господарським судом міста Києва було видано наказ.

17.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» скаргу на дії приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Д`яченко Євгенія Станіславовича по справі №910/179/20. В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначив, що згідно статуту ОСББ посада, яка визначає його керівника, має назву «голова правління», таких посад як «голова ОСББ» та «директор об`єднання» статутом не визначено, що свідчить про відсутність таких посад в системі органів управління ОСББ. Відтак, видана «головою ОСББ ОСОБА_2. довіреність про надання повноважень Литовченку Ю.П. на здійснення представництва інтересів ОСББ є нікчемною та не породжує жодних правових наслідків, оскільки видана не уповноваженою особою, а тому ОСОБА_1 не міг подавати заяву про відкриття виконавчого провадження від імені стягувача. Крім цього, скаржник вказував, що відповідна довіреність передбачає представництво інтересів стягувача в органах державної виконавчої служби, будь-яких відомостей щодо повноважень на представництво його інтересів у правовідносинах з приватним виконавцем ця довіреність не містить. Також скаржник наполягав, що в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено адресу стягувача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» - 03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, буд. 4-Г, в той час як вірною адресою є: 03037, м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 4-Г.

За приписами ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

В силу приписів ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність визначених у цьому Законі дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону).

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами ст. 10 згаданого Закону заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Виконавець на підставі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст.18 ГПК України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу приписі ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. (ч. 5 ст. 26 згаданого Закону).

Як вище згадувалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» заборгованість у розмірі 297 516, 77 грн., судовий збір у розмірі 4 462, 76 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

04.02.2021 на виконання вказаного рішення від 22.10.2020 у справі № 910/179/20 Господарським судом міста Києва було видано наказ.

11.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Євгенієм Станіславовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64477629 з примусового виконання виданого 04.02.2021 наказу у справі №910/179/20 про стягнення з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» заборгованості у розмірі 297 516, 77 грн., судового збору у розмірі 4 462, 76 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн., а всього - 311 979, 53 грн.

11.02.2021 та 12.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Євгенієм Станіславовичем винесено постанови про арешт коштів боржника та арешт майна боржника.

Як встановлено матеріалами справи, заява про відкриття виконавчого провадження б/н від 11.02.2021 від імені стягувача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» була подана до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Євгенія Станіславовича представником Литовченком Ю.П., який діяв на підставі довіреності б/н від 20.12.2020, виданої головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» ОСОБА_2.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, при цьому детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 розділу ІІІ вказаної Інструкції заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. В заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності). У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

До заяви про примусове виконання рішення, яку подає представник стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Отже, з системного аналізу наведених правових норм вбачається, що відкриття виконавчого провадження обумовлюється волевиявленням стягувача на виконання судового рішення в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто.

Діти та особи, визнані судом недієздатними, реалізують свої права та виконують обов`язки, пов`язані з виконавчим провадженням, відповідно до вимог закону через своїх законних представників.

Представництво юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками чи органами, посадовими особами, які діють у межах повноважень, наданих їм законом чи установчими документами юридичної особи, або через представників юридичної особи.

Представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності. Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтвердженими довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.

Повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.

В силу приписів ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Доводи відповідача (апелянта) щодо видачі вищезгаданої довіреності неуповноваженою особою - директором Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» ОСОБА_2., вірно відхилено судом першої інстанції, адже згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, керівником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» є саме ОСОБА_2 . При цьому, зазначення в довіреності б/н від 20.12.2020 посади ОСОБА_2. як «директор» та «голова ОСББ «Червонозоряний 4-Г», а не голова правління відповідно до Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г», не свідчить про видачу вищезгаданої довіреності неуповноваженою особою.

За текстом довіреності б/н від 20.12.2020 представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» ОСОБА_1. уповноважено здійснювати представництво інтересів довірителя у правоохоронних органах України, судах та у відносинах з фізичними особами та юридичними особами, будь-якої організаційно-правових форми та власності, резидентів та нерезидентів України.

Для цього, в межах цієї довіреності, повіреному надавалося право: представляти інтереси довірителя в судах загальної юрисдикції (адміністративних, господарських, інших, судах України), в Міжнародному комерційному арбітражі при Торгово-промисловій палаті України, як представника позивача, відповідача або третьої особи при розгляді всіх цивільних адміністративних та господарських справ, а саме: знайомитись з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії, приймати участь у судових засіданнях, надавати докази, приймати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду, наводити свої докази та міркування з приводу всіх питань, що виникають в ході розгляду справи, заперечувати проти клопотань та міркувань інших учасників процесу, до винесення рішення по справі змінювати підставу та предмет позову, збільшувати та зменшувати розмір позовних вимог, відмовлятися від позову, укладати мирову угоду, подавати заяву про перегляд рішення, ухвали чи постанови суду в апеляційному та касаційному порядку, отримувати судові рішення та інші процесуальні документи, що направляються на адресу довірителя, сплачувати судові витрати, вчиняти інші процесуальні дії учасника процесу, здійснювати всі перераховані повноваження з правом підпису позовних заяв, клопотань, скарг та інших процесуальних документів, в органах прокуратури, служби безпеки, поліції, податкових органах України з приводу кримінальних та інших справ, що стосуються довірителя; в органах державної виконавчої служби з повноваженнями сторони виконавчого провадження (стягувача або боржника) в залежності від процесуального положення довірителя у виконавчому провадженні; в органах нотаріату, реєстраційної служби.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Аналогічна правова норма визначена ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України та органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (ст.6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

За змістом ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Тобто, нормами чинного законодавства чітко визначено систему органів, які здійснюють примусове виконання судових рішень, зокрема, передбачено право стягувачів на виконання рішень в порядку Закону України «Про виконавче провадження» шляхом звернення до органів державної виконавчої служби чи до приватних виконавців, однак, приватні виконавці ніяким чином не входять до структури органів державної виконавчої служби, а є окремими суб`єктами примусового виконання.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №64477629, поданих приватним виконавцем Д`яченком Євгенієм Станіславовичем, останнім було витребувано у заявника докази наявності повноваження на представництво інтересів саме у приватного виконавця, що підтверджується листом №827 від 25.02.2021.

У відповідь на вказаний лист Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» повідомило, що надана приватному виконавцю довіреність на підтвердження повноважень ОСОБА_1. на представництво інтересів ОСББ у відносинах, в тому числі і з будь-якими фізичними особами, зокрема, суб`єктами незалежної професійної діяльності, якими є приватні виконавці, на підтвердження чого також надало договір про надання правової допомоги №19/12/05 від 05.12.2019, ордер серії КС №090314 від 09.01.2020.

Відповідно до Договору про надання правової допомоги №19/12/05 від 05.12.2019, укладеному між ОСОБА_1 та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г», клієнт делегував адвокату наступні права, зокрема, подавати виконавчі документи до державного та/або приватного виконавців.

Таким чином, наявні у матеріалах справи довіреність б/н від 20.12.2020, договір про надання правової допомоги №19/12/05 від 05.12.2019 та ордер серії КС №090314 від 09.01.2020 свідчать, що станом на момент відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 був уповноважений на представництво інтересів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» перед приватним виконавцем. Відповідно доводи відповідача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

З приводу тверджень скаржника про те, що в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено адресу стягувача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний 4-Г» - 03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, буд. 4-Г,а вірною адресою є: 03037, м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 4-Г, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до рішення Київської міської ради №30/30 від 17.12.2015 «Про повернення історичних назв, уточнення назв, перейменування вулиць, проспекту, площ та провулків у місті Києві» перейменовано проспект Червонозоряний на Проспект Лобановського Валерія. При цьому, судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань міститься інформація щодо старої назви проспекту Червонозоряного замість проспекту Лобановського Валерія, що в свою чергу свідчить, в постанові приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Євгенія Станіславовича про відкриття виконавчого провадження №64477629 від 11.02.2021 йдеться про одну й ту ж саму назву проспекту - місцезнаходження стягувача, а постанова про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, судом враховано, що в постанові Верховного Суду від 02.07.2020 по справі №826/9021/18 вказано, що незазначення чи помилкове зазначення у виконавчому документі певних реквізитів за умови, що інші його реквізити дають підстави ідентифікувати стягувача та боржника, не може вважатися обставиною, що унеможливлює здійснення виконавчого провадження. Натомість повернення виконавчих документів виключно з таких підстав визнається формалізмом, який не сприяє забезпеченню ефективного виконання судових рішень на практиці та фактично призводить до затягування виконання виконавчого листа, що порушує право на ефективний судовий захист і створює передумови для порушення з боку України вимог статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у певних випадках статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Євгенієм Станіславовичем правомірно винесено постанову від 11.02.2021 про відкриття виконавчого провадження №64477629 з примусового виконання виданого 04.02.2021 наказу у справі №910/179/20 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах наданих йому повноважень.

При цьому, слід зазначити, що звертаючись до суду, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати, а суд, в свою чергу, зобов`язаний встановити, яке саме право скаржника як сторони виконавчого провадження порушено та підлягає захисту в порядку судового контролю за виконанням. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень правовий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушено, а скаржник використовує господарське судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів сторони виконавчого провадження - є неприпустимим. Саме по собі порушення норм законодавства ще не є достатньою підставою для задоволення скарги в порядку судового контролю; необхідно також довести та встановити порушення прав саме скаржника як сторони виконавчого провадження. Таким чином, якщо державний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь-якої іншої особи), - така скарга задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 904/7326/17.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, в зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Янголенко проти України no. 14077/05 від 10.12.2009 зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі Савіцький проти України no. 38773/05 від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини no. 15729/07 від 05.07.2012).

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому, господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст. 343 ГПК України за наслідками розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин та те, що на момент розгляду даної скарги приватним виконавцем Виконавчого округу м. Києва Д`яченком Євгенієм Станіславовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №6447629 від 19.02.2021 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а судом при розгляді даної скарги не встановлено порушень прав боржника у даному випадку, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо необґрунтованості скарги Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на дії приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Д`яченка Євгенія Станіславовича по справі №910/179/20, відтак в задоволенні скарги слід відмовити.

Доводи апелянта з приводу порушення норм матеріального права та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі № 910/179/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/179/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.07.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко