ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2483/20

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К., дослідивши матеріали справи

За позовом Комунального некомерційного підприємства "Лікарня інтенсивоного лікування

Боярської міської ради"

до Комунального підприємства "Фармація"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області в особі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області

Боярська міська рада

про усунення перешкод у користуванні майном

Учасники судового процесу:

від позивача: Нікуленко А.С.;

від відповідача: Лементарчук Т.В.;

від третьої особи-1:не з`явився;

від третьої особи-2: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне некомерційне підприємство «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Фармація» про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від повернення позивачу приміщення, чим створює позивачу перешкоди у вільному користуванні належним йому майном.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.09.2020 розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче засідання на 30.09.2020.

25.09.2020 від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечує в повному обсязі.

30.09.2020 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про залучення доказів.

30.09.2020 в судовому засіданні представники позивача та відповідача надали усні пояснення по справі.

В судовому засіданні 30.09.2020 судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 22.10.2020, яка занесена до протоколу судового засідання.

21.10.2020 від позивача надійшла до суду відповідь на відзив на позовну заяву.

22.10.2020 в судове засідання з`явились представники сторін.

22.10.2020 в судовому засіданні судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 18.11.2020, яка занесена до протоколу судового засідання.

18.11.2020 в судовому засіданні судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 03.12.2020, яка занесена до протоколу судового засідання.

03.12.2020 в судовому засіданні судом оголошено про закриття підготовчого провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.01.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

13.01.2021 в судовому засіданні судом оголошено перерву у судовому засіданні на 21.01.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 21.01.2021 представником позивача, до початку розгляду справи по суті, надано усні пояснення, відповідно до яких останнім повідомлено суд, що Комунальне некомерційне підприємство «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» не є власником спірного майна. А, в свою чергу, на момент укладання спірного договору, власником об`єкту договору оренди № 32 від 01.08.2016 була Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області в особі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. При цьому, як стверджує позивач, на даний час, змінився власник спірного об`єкту договору оренди № 32 від 01.08.2016, а саме: Боярська міська рада.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, в судовому засіданні 21.01.2021, судом з`ясовано думку сторін щодо необхідності залучення до участі у справі Києво-Святошинську районну державну адміністрацію Київської області в особі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Боярську міську раду, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету на стороні позивача.

Ухвалою суду від 21.01.2021, враховуючи предмет спору даного позову, а також те, що судом не розпочато розгляд справи по суті, господарський суд ухвалив за доцільне залучити Відділ охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації (Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Соборності, 51) та Боярську міську раду (08150, Київська обл., вул. М. Грушевського, 39) до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, а також відклав судове засідання на 11.02.2021.

05.02.2021 від відповідача до суду надійшло клопотання про перенесення судового засідання.

В судовому засіданні 21.01.2021 позивач подав додаткові матеріали по справі. Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання не з`явились.

21.01.2021 в судовому засіданні судом оголошено ухвалу про відкладення судового засідання на 17.03.2021, яку занесено до протоколу судового засідання.

В судове засідання 17.03.2021 з`явились представники позивача та відповідача. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, вимоги ухали суду від 21.01.2021 не виконали, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Дослідивши докази, надані позивачем в минулому судовому засіданні, судом встановлено, що, на підставі рішення Боярської міської ради ІІ пленарного засідання позачергової 2 сесії за № 2/17 від 04.12.2020, позивача було перейменовано на Комунальне некомерційне підприємство «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».

Виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на обставини, що входять до предмету доказування по справі та доказів, наявних у матеріалах справи, у зв`язку з тим, що треті особи не з`являються у судові засідання, а також, з урахуванням відсутності в матеріалах справи документів, які підтверджують наявність речових прав на спірне майно та, з огляду на приписи ч.4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність витребування у Комунального некомерційного підприємства Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в особі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Боярської міської ради зазначені докази про що виніс ухвалу суду від 17.03.2021.

Також, ухвалою суду від 17.03.2021 судом здійснено заміну назви позивача з Комунального некомерційного підприємства Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради на Комунальне некомерційне підприємство «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».

17.03.2021 в судовому засіданні суд ухвалив відкласти судове засідання на 01.04.2021.

30.03.2021 від третьої особи 2 на елеронну пошту суду надійшли витребувані судом документи.

У зв`язку із перебуванням судді Сокуренко Л.В. у відпустці, судове засідання, призначене на 01.04.2021 не відбулось.

Ухвалою суду від 06.04.2021 судом було призначено судове засідання у справі на 21.04.2021.

21.04.2021 в судове засідання з`явився представник відповідача. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні 21.04.2021 судом оголошено про закриття підготовчого провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.06.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

З метою належного повідомлення позивача та третіх осіб про дату та час наступного судового засідання, судом складено та направлено на адреси останніх ухвалу-повідомлення від 24.05.2021.

В судове засідання 10.06.2021 з`явились представники позивача та відповідача.

10.06.2021 в судовому засіданні представник позивача надав клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи, а також, усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позов задовольнити повністю.

В свою чергу, представник відповідача надав усні пояснення, відповідно до яких просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії" (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У судовому засіданні 10.06.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2016 року між Відділом охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі - орендодавець, третя особа 1) та Комунальним підприємством "Фармація" (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди № 32 нерухомого майна, що належить до комунальної власності (далі - договір). Відповідно до п. п. 1.1 та 1.2 якого сторони узгодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - частину нежитлового приміщення далі - майно) площею 18,5 к.м., розміщене за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, місто Боярка, вул. Соборності, 51, на 1 першому поверсі поліклініки ЦРЛ, що перебуває на балансі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Вартість приміщення, що здається в оренду за даним договором, визначено згідно звіту про експертну оцінку станом на 30 квітня 2016 року і становить 74 292,00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення аптечного пункту.

Відповідно до п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Судом встановлено, що 01.06.2019 орендодавцем передано, а орендарем прийнято відповідно до умов договору оренди нежитлове приміщення на поверсі поліклініки ЦРЛ загальною площею 18,5 м2 за адресою: м. Боярка, вух Соборності, 51 з метою розташування аптечного пункту.

Зазначене підтверджується актом прийому-передачі від 01.08.2016 до договору, копія якого наявна у матеріалах справи.

Відповідно до п. 3.10 договору, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, орендодавцю на розрахункові рахунки.

Згідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 29 (двадцять дев`ять) днів з моменту підписання акту прийому - передачі приміщення, що діє з з 01 серпня 2016 до 29.07.2019 включно.

Відповідно до п. 10.3 договору, зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Умовами п. 10.4 договору визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Відповідно до п. 10.11 договору, майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем орендодавцю майна.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди № 32 нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 01.08.2016, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача та третьої особи 1 взаємних цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором оренди.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. б ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вже було встановлено судом вище, 01.06.2019 орендодавцем передано, а орендарем прийнято відповідно до умов договору оренди нежитлове приміщення на поверсі поліклініки ЦРЛ загальною площею 18,5 м2 за адресою: м. Боярка, вух Соборності, 51 з метою розташування аптечного пункту.

Зазначене підтверджується актом прийому-передачі від 01.08.2016 до договору, копія якого наявна у матеріалах справи.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 29 (двадцять дев`ять) днів з моменту підписання акту прийому - передачі приміщення, що діє з з 01 серпня 2016р. до 29.07.2019 включно.

Умовами п. 10.4 договору визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Судом встановлено, що позивач, листом вих. № 538 від 08.05.2019 повідомив відповідача про закінчення терміну договору 29.07.2019, а також, запропонував відповідачу для подовження користування об`єктом оренди згідно договору, звернутися з відповідною заявою до нього.

В свою чергу, відповідач, у відповідь на зазначений лист, направив позивачу лист від 13.05.2019, в якому звернувся до адресата з проханням надати документи для проведення незалежної оцінки.

26.07.2019 позивачем було складено довідку про об`єкт оцінки. Також, за замовленням відповідача, було проведено оцінку орендованого майна, за результатом чого, оцінювачем було складено висновок про вартість майна, а саме: нежитлових приміщень, загальною площею 18.5 кв.м., що розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Соборності, 51, станом на 30.06.2019, яка становить 157 200,00 грн. з ПДВ.

У зв`язку із тим, що відповідач, після закінчення строку дії договору оренди, приміщення не звільнив і у встановленому законом порядку позивачу його не повернув. Позивач направив відповідачу лист 15.01.2020 р. вих. № 79 із вимогою звільнити приміщення протягом 14 календарних днів.

На зазначений лист, відповідач направив позивачу лист від 23.01.2020, в якому просив оформити пролонгацію договору оренди шляхом підписання додаткової угоди.

Після цього, 01.06.2020, відповідачем направлено запит до відповідача вих. № 1648/03/07-02 щодо з`ясування факту погодження Києво-Святошинською радою договору оренди нерухомого майна, укладеного між позивачем та відповідачем.

В свою чергу, позивачем надано відповідачу відповідь за вих. № 250/02-13 від 13.07.2020, в якій повідомлено останнього про наступне.

Як стверджує позивач, КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» листом від 26.11.2019 року № 1865 (за вх. № 476/02-16 від 26.12.2019 року) зверталось до Києво-Святошинської районної ради з приводу продовження строку дії Договору оренди нерухомого майна від 01.08.2016 року № 32.

Однак, відповідно до висновків та рекомендацій до протоколу № 57 постійної комісії з питань управління комунальним майном, діяльності комунальних підприємств, житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу та енергозберігаючих технологій від 23.12.2019 року, продовження договору оренди нерухомого майна від 01.08.2016 року № 32 з КГІ «Фармація» не було погоджено, про що КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» було повідомлено листом від 03.01.2020 року № 04/02-16.

З врахуванням зазначеного листа, відповідачем складено та направлено до позивача лист від 26.08.2020, в якому відповідач наголосив, що він на законних підставах (посилаючись на п. 10.4 договору в частині відсутності з боку позивача зави про припинення дії договору, а також на належну сплату орендної плати) продовжує користуватися орендованим приміщенням і не має наміру звільняти приміщення до кінця дії договору оренди. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив позивача продовжити дію договору оренди, шляхом підписання додаткової угоди.

З огляду на невиконання відповідачем вимог договору оренди, після закінчення строку його дії, в частині звільнення приміщення і у встановленому законом порядку повернення його позивачу, останній звернувся в суд із вимогою до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном.

З урахуванням вищенаведеного, господарський суд встановив наступне.

Правовідносини сторін виникли з договору оренди нерухомого майна, які регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (далі по тексту - в редакції на момент чинності договору), а також Цивільним та Господарським кодексами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 759 ЦК та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 4 ст. 284 ГК України встановлено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (аналогічною за змістом є норма ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна»).

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також встановлено ст. 764 ЦК України.

Частинами 1, 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

У ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з положеннями ст. 285 ГК України, орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Тобто, реалізацією переважного права є укладення договору оренди на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне продовження (поновлення).

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення чи зміну договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Тому, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Матеріалами справи встановлено наявність заперечень позивача щодо продовження строку дії договору, яке направлене позивачу після закінчення строку дії договору (лист за № 79 від 15.01.2020).

Разом із тим, господарський суд звертає увагу сторін на п. 10.4 договору, який говорить, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною Договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Наряду із цим, як було встановлено судом вище, орендодавцем та власником майна, на момент виникнення спірних правовідносин, була третя особа 1, а тому, дозвіл/погодження щодо продовження дії спірного договору мав бути наданий окрім позивача ще і з боку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в особі Відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

Разом із тим, як свідчать матеріали справи, відповідно до висновків та рекомендацій до протоколу № 57 постійної комісії з питань управління комунальним майном, діяльності комунальних підприємств, житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу та енергозберігаючих технологій від 23.12.2019 року, продовження договору оренди нерухомого майна від 01.08.2016 року № 32 з КГІ «Фармація» не було погоджено, про що КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» було повідомлено листом від 03.01.2020 року № 04/02-16.

Крім того, господарський суд наголошує, що переважне право на укладення договору оренди комунального майна перед іншими особами, які претендують на це ж майно, реалізується шляхом укладення нового договору оренди на погоджених з орендодавцем умовах, а не у зв`язку із продовженням користування орендарем майном та відсутністю заперечень орендодавця проти цього протягом одного місяця після закінчення строку дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 28.07.2020 у справі № 904/6249/19.

З цього приводу суд зауважує, що сторонам потрібно розрізняти правовий інститут пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), закріпленого в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правовий інститут продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 ст. 17 вказаного Закону), реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: - з новим орендарем - при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; - укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду від 26.06.2019 у справі № 923/759/18).

Отже, необхідно розрізняти правовий інститут пролонгації договору оренди державного чи комунального майна, закріплений ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору та правовий інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря - ч. 3 ст. 17 цього Закону.

Разом з тим, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 777 ЦК та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якими врегульовано порядок та підстави набуття переважного права, поняття такого права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб`єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом.

З матеріалів справи не вбачається та відповідачем не доведено обставин досягнення домовленості сторонами щодо умов договору оренди, як підстави для набуття орендарем переважного права на укладення договору на новий термін. Отже, у разі недосягнення сторонами відповідної домовленості переважне право припиняється (п. 3 ч. 1 ст. 777 ЦК).

Таким чином, у разі виникнення обставин, з якими закон пов`язує набуття переважного права на укладення договору оренди на новий термін (рівність умов, запропонованих претендентами; укладення договору оренди з іншою особою, відсутність у власника наміру використовувати майно для своїх потреб), ОКП «Фармація» не позбавлене можливості звернутися за судовим захистом свого переважного права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.05.2018 по справі № 923/854/17.

Доводи відповідача про те, що останнім належно виконуються умови договору, щодо здійснення оплати орендної плати, а також своєчасного повідомлення позивача про намір використовувати орендоване майно на той самий строк та на тих самих умовах, на думку суду не має значення, оскільки для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов`язків за попереднім договором оренди, так як іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення між сторонами домовленості щодо умов нового договору, а також, як домолено сторонами у договорі, наявність згоди органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У зв`язку з вищевикладеним у сукупності, господарський суд доходить висновку, що договірні відносини між сторонами щодо оренди нерухомого майна по спірному договору припинилися у зв`язку з закінченням строку дії договору.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Так, відповідно до п. 10.10 та п. 10.11 договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання.

Враховуючи дату припинення договору оренди, а саме: 30.07.2019, строк повернення відповідачем об`єкта оренди є таким, що настав.

Судом встановлено, що як на момент звернення позивачем із розглядуваним позовом, так і на момент прийняття судом рішення у справі, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту повернення орендарем об`єкту оренди орендодавцю, як-то акту приймання-передавання тощо.

В свою чергу, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно п. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Майно суб`єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна (ст. 133 ГК України).

Згідно зі ст. 134 ГК України, суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 137 ГК України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Разом із тим, як було встановлено судом вище, у зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо повернення орендованого приміщення, а ні власник, а ні позивач, як особа, у якої знаходиться спірне приміщення в оперативному управлінні (на підставі рішення Боярської міської ради № 2/17 від 04.12.2020, копія якого наявна у матеріалах справи), не можуть володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження факту повернення відповідачем позивачу після закінчення дії договору об`єкта оренди, господарський суд приходить до висновку, що станом на момент звернення позивачем із даним позовом, відповідачем порушено умови укладеного між сторонами договору суборенди, а також, норми чинного законодавства України, у зв`язку із чим позовні вимоги є нормативно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язокщодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen. ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 102,00 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Комунальне підприємство "Фармація" (місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. І.Франка, 38-Б; ) усунути і на майбутнє не чинити Комунальному некомерційному підприємству "Лікарня інтенсивоного лікування Боярської міської ради" (місцезнаходження: 08154, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Соборності, 51; ) перешкоди у користуванні частиною нежитлового приміщення площею 18,5 кв.м., що розміщене за адресою: Київська обл., Києво-Святошиський район, м. Боярка, вул. Соборності, 51, шляхом його звільнення.

3. Стягнути з Комунального підприємства "Фармація" (місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. І.Франка, 38-Б; ) на користь Комунального некомерційного підприємства "Лікарня інтенсивоного лікування Боярської міської ради" (місцезнаходження: 08154, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Соборності, 51; ) 2 102,00 грн. судового збору.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2021.

Суддя Л.В. Сокуренко