ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. Справа№ 910/14169/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Токарєва Миколи Степановича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.12.2020 (повний текст складено 22.12.2020)

у справі №910/14169/20 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Токарєва Миколи Степановича

до Кіровоградської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Олександрійська районна державна адміністрація Кіровоградської області

про визнання укладеною додаткової угоди до договору

оренди земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Токарєв Микола Степанович (далі - ФОП Токарєв М.С., позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Кіровоградської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №912/1005/16 Договір оренди земельної ділянки № 04083800 від 08.04.2008, укладений між ФОП Токарєвим М.С. та Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, було поновлено на строк до 23.06.2018 та на тих самих умовах, передбачених договором. За твердженнями позивача, він своєчасно звернувся до особи, уповноваженої розпоряджатися орендованою земельною ділянкою із заявою про поновлення Договору оренди, додавши до неї проект додаткової угоди, протягом строку дії Договору належним чином виконував обов`язки орендаря, на підтвердження чого надав довідку Головного управління ДФС у Кіровоградській області № 14150 від 28.09.2018 та довідки Дівочепільської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області № 248 від 01.10.2018 та № 401 від 05.10.2018, жодних заперечень щодо поновлення договору оренди на новий строк протягом встановленого ч.5 ст.33 Закону України «Про оренду землі» строку від відповідача не надходило, відтак позивач зазначав про наявність підстав для поновлення Договору № 04083800 від 08.04.2008 на той самий строк та на тих самих умовах на підставі ч. 6 ст.Закону України «Про оренду землі».

Позивач продовжував користування земельною ділянкою після закінчення строку дії Договору оренди та належним чином виконував свої зобов`язання за цим договором, отже у нього в силу ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі» виникло право на поновлення вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Олександрійську районну державну адміністрацію Кіровоградської області (далі - третя особа).

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що листом вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 Кіровоградська обласна державна адміністрація у встановлений Законом України «Про оренду землі» строк висловила заперечення проти поновлення договору оренди на новий строк. Крім цього, в зв`язку із набранням чинності Законом України «Про аквакультуру» чинним законодавством встановлено особливий порядок укладення договору оренди земель водного фонду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі №910/14169/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ФОП Токарєв М.С. оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, визнати додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 08.04.2008, зареєстрованого 23.06.2008 за №01, укладеною на умовах, запропонованих ФОП Токарєвим М.С. в редакції згідно прохальної частини апеляційної скарги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права. Доводи апелянта зводяться до того, що розглядаючи дану справу, суд не з`ясовував дати відправлення на адресу позивача листа про відмову у поновленні строку дії Договору та часу його надходження на адресу останнього, а також не вимагав надання відповідних доказів відповідачем, пославшись на встановлення факту своєчасності направлення позивачеві заперечення проти поновлення строку дії спірного договору рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі № 910/3467/19. При цьому, апелянт вказував, що лист відповідача вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 не може вважатися запереченням орендодавця проти поновлення договору оренди землі в розумінні ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», відтак направлена ФОП Токаревим М.С. на адресу Кіровоградської ОДА додаткова угода до Договору оренди земельної ділянки від 08.04.2008 має бути визнана укладеною.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, судом першої інстанції враховано обставини щодо направлення позивачу заперечень про поновлення Договору оренди в дотриманням місячного терміну, передбаченого ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі № 910/3467/19, яке набрало законної сили. Крім цього, суд дійшов вірного висновку про відсутність такого юридичного факту для поновлення Договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 згаданого Закону, як не повідомлення орендаря про відмову у поновленні договору оренди.

В судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 з`явився позивач та його представник, представники відповідача та третьої особи не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про оголошення перерви, яку за наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення отримано уповноваженим представником відповідача 26.05.2021 та уповноваженим представником третьої особи - 28.05.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 представники відповідача та третьої особи, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи суду та наявності клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Позивач та його представник в даному судовому засіданні в судових дебатах підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 08.04.2008 між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Токарєвим Миколою Степановичем (орендар) укладено Договір оренди (далі - Договір), за умовами п. п.1, 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для рибогосподарських потреб, яка знаходиться на території Дівочепільської сільської ради, загальною площею 50,04 га, в тому числі: під пасовищами - 20,2895 га, під ставками - 29,6718 га, гідротехнічними спорудами - 0,0787 га (кадастровий номер :02:000:7502).

Цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду (п. 14 Договору).

Договір згідно п. 7 укладено строком на 5 років.

23.06.2008 Договір зареєстровано в Олександрійському районному відділі КРФ ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 23.06.2008 за № 01.

На виконання умов цього Договору Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області передано, а Фізичною особою-підприємцем Токарєвим М. С. прийнято в користування земельну ділянку за актом приймання-передачі від 23.06.2008.

Розпорядженням голови Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 54-р від 20.02.2013 вирішено продовжити термін дії Договору строком на п`ять років.

Розпорядженням голови Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області №369-р від 01.07.2013 вирішено продовжити термін дії договору строком на 10 років.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №912/1005/16 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Токарєва Миколи Степановича до Кіровоградської обласної державної адміністрації про поновлення Договору оренди земельної ділянки задоволено частково, поновлено договір оренди земельної ділянки №04083800 від 08.04.2008 на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 роз`яснено, що строк дії Договору оренди земельної ділянки № 04083800 від 08.04.2008, поновленого рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016, спливає 23.06.2018.

23.05.2018 позивач звернувся до Кіровоградської обласної державної адміністрації з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі від 08.04.2008 на новий строк, до якого додав проект відповідної додаткової угоди.

Листом вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 Кіровоградська обласна державна адміністрація заперечила проти поновлення договору на новий строк, вказуючи на те, що додаткова угода до договору сторонами не укладалась, а строк дії договору згідно з рішенням суду від 17.05.2016 спливає 23.06.2018. Також орендодавець зазначив, що з 01.07.2013 набрав чинності Закон України «Про аквакультуру», яким було змінено порядок передачі в користування водних об`єктів, в зв`язку з чим орендарю було запропоновано укласти договір оренди водного об`єкта встановленої типової форми, яку затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 420 від 29.05.2013.

За змістом ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Положеннями ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Спеціальним законом, який регулює питання оренди землі, є Закон України «Про оренду землі», ст.6 якого врегульовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства(ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Як встановлено матеріалами справи, на підставі Договору оренди земельної ділянки, укладеного 08.04.2008 та зареєстрованого в Державному реєстрі земель 23.06.2008 за № 01, позивач набув у користування земельну ділянку для рибогосподарських потреб на території Дівочепільської сільської ради загальною площею 50,04 га, в тому числі: під пасовищами - 20,2895 га, під ставками - 29,6718 га, гідротехнічними спорудами - 0,0787 га (кадастровий номер :02:000:7502).

Враховуючи встановлений п. 7 Договору п`ятирічний строк його дії та те, що Договір зареєстровано 23.06.2008, строк його дії закінчився 23.06.2013.

Як вище згадувалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №912/1005/16, яке набрало законної сили, Договір оренди земельної ділянки №04083800 від 08.04.2008 було поновлено на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 роз`яснено, що строк дії договору оренди земельної ділянки № 04083800 від 08.04.2008, поновленого рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016, спливає 23.06.2018.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судові рішення у справі №912/1005/16, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановлені в ній обставини щодо закінчення строку дії договору мають преюдиціальне значення та відповідно до ст.75 ГПК України не потребують доказуванню в межах даної справи № 910/14169/20.

Як встановлено матеріалами справи, орендодавцем за Договором оренди землі від 08.04.2008 станом на дату його укладення була Олександрійська районна державна адміністрація Кіровоградської області.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012, з 01.01.2013 було розмежовано землі державної та комунальної власності.

Положеннями ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, які набрали чинності 01.01.2013) визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, на момент закінчення строку договору оренди органом, повноважним вирішувати питання про укладення договору оренди спірної земельної ділянки, була Кіровоградська обласна державна адміністрація, яка є відповідачем у даній справі.

За змістом ч. 1 ст. 777 ЦК України наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, має переважне право на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Законом України «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, зокрема, положеннями ст. 33 передбачено поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами за умови дотримання порядку, визначеного частинами 2- 5 цієї норми, так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Відповідно до ч.1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» » (в редакції, чинній на момент закінчення строку дії договору) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець в місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця проти поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

За приписами ч. 6 вищевказаної статті Закону України «Про оренду землі» у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди й за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч. 11 вказаної статті).

Аналіз зазначених вище положень закону дає підстави вважати, що на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та встановлено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому, законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої ч.ч. 1-5, так і для підстави, передбаченої ч. 6 цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені ч. 2 ст. 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою в зв`язку із відсутністю у нього інформації про наявність наміру дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому, таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень про поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (ч. 6 ст.33 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому, додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Таким чином, виникненню у орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме, ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). Отже, в такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищезгаданого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.09.2020 у справах № 159/5756/18 та № 313/350/16-ц.

При цьому, на підставі ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 302 ГПК України саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Таким чином, Велика Палата висловилась з приводу підстав поновлення договору оренди згідно ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та на підставі такого висновку для задоволення позову про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди орендарю слід у відповідний строк звернутись до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору з доданим до нього проектом додаткової угоди.

В постановах від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц та № 159/5756/18, які є останніми, прийнятими за подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, наведеного в постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, а саме, щодо тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої ч. 6 ст. 33 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову у поновленні договору оренди.

Як вище згадувалось, положеннями ч. 2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар повинен повідомити орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Таким чином, таке звернення повинно бути вчинене у встановлений самим договором оренди строк, проте не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди.

Така конструкція цієї статті передбачає, що у випадку відсутності домовленості між сторонами договору щодо такого строку та не закріплення останнього в договорі, цей строк визначено нормативно - не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, отже перевагу має договірний строк, визначений та встановлений сторонами в договорі оренди землі.

За змістом п. 7 Договору після закінчення строку договору орендар має право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання зазначених вище вимог ст.33 Закону України «Про оренду землі» та п. 7 Договору позивач звернувся до Кіровоградської обласної державної адміністрації з листом-повідомленням від 23.05.2018 про поновлення Договору оренди (зареєстрований 24.05.2018 за № 361/01-3), у якому зазначив про намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди від 08.04.2008 на новий строк. Разом із зазначеним листом позивачем подав проект додаткової угоди.

Як зазначено позивачем та підтверджено відповідачем, листа-повідомлення було подано безпосередньо до Кіровоградської обласної державної адміністрації 23.05.2018, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на копії листа. Таким чином позивач подав листа-повідомлення про поновлення договору із дотриманням строку, встановленого ч.2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та п. 7 Договору.

Проте, як вище згадувалось, відповідач листом за вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 заперечив проти поновлення договору на новий строк, зазначивши, що строк дії договору згідно рішення суду від 17.05.2016 у справі №912/1005/16 закінчується 23.06.2018. Також відповідач акцентував увагу на тому, що з 01.07.2013 набрав чинності Закон України «Про аквакультуру», яким змінено порядок передачі у користування водних об`єктів, у зв`язку з чим орендарю було запропоновано укласти договір оренди водного об`єкта відповідно до типової форми, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №420 від 29.05.2013.

При цьому, суть поновлення договору оренди на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, у встановлений строк не заперечує у поновленні договору, зокрема в зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк.

З приводу прав і обов`язків орендодавця слід акцентувати увагу на тому, що він має право заперечити проти поновлення Договору оренди згідно ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту ч. 6 зазначеної статті.

Заперечення орендодавця щодо невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).

Надаючи оцінку запереченням орендодавця у листі вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 проти поновлення договору оренди, суд першої інстанції вірно зазначив, що такі заперечення є обґрунтованими та свідчать про недосягнення сторонами домовленості щодо істотних умов договору.

Відповідно до Договору оренди землі зазначені земельні ділянки належать до земель водного фонду (площа земель під ставками - 29,6718 га, гідротехнічними спорудами - 0,0787 га), а метою її використання визначено рибогосподарські потреби.

За змістом ст.6 Водного кодексу України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей.

Положеннями ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України визначено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Особливості користування водним об`єктами на умовах оренди закріплено ст.51 Водного кодексу України.

З 01.07.2013 набрав чинності Закон України «Про аквакультуру», відповідно до прикінцевих положень якого ст. 51 Водного кодексу України наведено в новій редакції.

Вказаний закон змінив існуючий підхід до процедури надання водних об`єктів в користування на умовах оренди.

В користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Водні об`єкти надаються в користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою.

Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Типова форма договору оренди водних об`єктів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди водних об`єктів визначаються у договорі оренди.

Методика визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Сплата орендної плати за водний об`єкт не звільняє від сплати орендної плати за земельну ділянку під цим об`єктом.

У договорі оренди водного об`єкта визначаються зобов`язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об`єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами.

Користування водними об`єктами, наданими в оренду, здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів України.

Надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України «Про аквакультуру».

За приписами ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.

Особливості умов здійснення аквакультури та надання рибогосподарського водного об`єкта (його частини), рибогосподарської технологічної водойми, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, а також акваторії (водного простору) виключної (морської) економічної зони України в користування на умовах оренди для цілей аквакультури визначено ст.14 Закону України «Про аквакультуру».

Постановою Кабінету Міністрів України № 420 від 29.05.2013 затверджено Типовий договір оренди водних об`єктів, умови якого передбачають передачу у строкове платне користування об`єкта оренди, яким є вода (водний простір) водного об`єкта та земельна ділянка під водним об`єктом.

Запропонований позивачем проект додаткової угоди про поновлення Договору від 08.04.2008 не відповідає умовам типового договору оренди водних об`єктів, на що обґрунтовано посилався відповідач, заперечуючи проти поновлення спірного договору.

З огляду на зміни, які відбулись у законодавстві, невідповідність договору оренди від 08.04.2008 типовому договору оренди водного об`єкту, затвердженої постановою КМУ від 29.05.2013 №420, та те, що відповідачем висловлено заперечення проти поновлення договору оренди, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність визначених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» підстав поновлення договору. Відповідно доводи позивача (апелянта) щодо інформативного характеру повідомлення відповідача вих. № 01-33/447/0.2 від 19.06.2018 та відсутності заперечень орендодавця про поновлення договору оренди не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

При цьому, за відсутності домовленості між сторонами щодо істотних умов Договору, враховуючи зміни, які встановлені чинним законодавством для договору оренди водного об`єкта в комплексі із земельною ділянкою під ним, доводи позивача (апелянта) про неотримання ним заперечень відповідача проти поновлення договору оренди протягом місяця після закінчення строку його дії та необхідність застосування принципу мовчазної згоди також є безпідставними й відхиляються судом.

Крім цього, обставини щодо направлення позивачу заперечень про поновлення договору оренди з дотриманням місячного терміну, передбаченого ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі №910/3467/19, яке набрало законної сили.

З приводу наданих позивачем довідки Головного управління ДФС у Кіровоградській області № 14150 від 28.09.2018 та довідок Дівочепільської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області № 248 від 01.10.2018 та № 401 від 05.10.2018 на підтвердження виконання обов`язку щодо здійснення орендної плати, слід зазначити, що факт користування позивачем земельною ділянкою після закінчення строку дії договору та сплата ним орендної плати не є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Також слід звернути увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Дотримання порядку укладення договору оренди земель водного фонду, визначених Земельним кодексом України, Водними кодексом України та Законом України «Про аквакультуру» для учасників є обов`язковим та не може бути нівельовано шляхом застосування процедур поновлення договору оренди, визначених Законом України «Про оренду землі».

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №910/3467/19.

З огляду на наведене та встановлені судом обставини з урахуванням особливостей статусу та правового режиму об`єкту оренди, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання укладеною додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 08.04.2008, зареєстрованого 23.06.2008 за №01, в редакції, запропонованій позивачем.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Токарєва Миколи Степановича залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі №910/14169/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/14169/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.06.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

С.Р. Станік