РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2021Справа № 910/5542/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5)

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляно Павленка 4/6)

про стягнення 546 827,45 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Сірик Д.О.

від відповідача: Каравасілі Х.М.

У судовому засіданні 23.06.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення 546 827,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію за особовими рахунками № НОМЕР_1 , в результаті чого за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 458 884,97 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем було нараховано до стягнення 3% річних у розмірі 31 040, 74 грн та інфляційні втрати у розмірі 56 901, 74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" було залишено без руху.

22.04.2021 до відділу діловодства господарського суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 12.04.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/5542/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 26.05.2021.

14.05.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд", як власник приміщення розподільної підстанції РП-400 по вул. Б. Гмирі, 5-А у м. Києві, не зобов`язане оплачувати теплову енергію, оскільки вона не відпускалась ПАТ «Київенерго» у зазначеному приміщенні та не споживалась відповідачем. У відзиві відповідач також зазначає, що між сторонами не укладався договір на постачання теплової енергії та не виставлялись позивачем рахунку для оплати. Також відповідач звертає увагу суду, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу строку позовної давності.

26.05.2021 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що постачальник належним чином здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Б. Гмирі, 5-А, про що свідчать корінці нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, акт про прийняття теплового вузла обліку від 30.12.1999, акт монтажу після повірки/ремонту та про готовність вузла комерційного обліку, свідоцтво про повірку. Позивач також повідомляє, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплатити за фактично спожиту теплову енергію. У відповіді на відзив позивач зауважує, що строки позовної давності було продовжено у зв`язку з встановленими карантинними заходами.

У судовому засіданні 26.05.2021 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 09.06.2021.

01.06.2021 до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначає, що позивачем не доведено постачання ПАТ «Київенерго» теплової енергії у приміщення розподільчої підстанції, що зареєстрована як громадська будівля (літ. Б).

У судовому засіданні 09.06.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 23.06.2021.

У судовому засіданні 23.06.2021 суд заслухав представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

11 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - кредитор, постачальник) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - новий кредитор, позивач) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (далі - договір цесії), відповідно до якого кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої 01.05.2018 теплової енергії.

Згідно з п. 3.4.2 договору цесії новий кредитор має право на отримання замість, Кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.

Відповідно до пункту 805 Додатку № 1 договору цесії новий кредитор набув право вимоги заборгованості за спожиту до 01.05.2018 Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (далі - відповідач) теплову енергію за особовим рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 458 884,97 грн.

Крім того, відповідно до п. 1.3 договору цесії кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень.

Відповідно до п. 3.1.1 договору цесії сторони договору підтверджують, що на дату підписання Додатку № 1 до цього договору актами прийому-передачі кредитор передав Новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та/або будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього Договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2020 ПАТ «КИЇВМІСЬКБУД» є власником приміщення розподільчої підстанції - громадська будівля (літ. Б) РП-400 загальною площею 114,7 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Б. Гмирі, буд. 5-А.

Позивач звертаючись з позовом до суду зазначає, що відповідач не здійснював оплату за отриману теплову енергію, яка надавалась постачальником до житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Б. Гмирі, буд. 5-А, внаслідок чого у останнього за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно утворилась заборгованість у розмірі 458 884,97 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Частинами 1 і 2 ст.714 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

При цьому, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16.

Пунктом 1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

На підтвердження наявності у відповідача означеної заборгованості позивачем подано рахунки-фактури від 30.04.2018, акти звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018, які складені Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", а також облікові картки за листопад 2017 року - квітень 2018 року, корінці нарядів про включення та відключення житлового будинку в період опалювального сезону, відомості обліку споживання теплової енергії ЖЕД-206, який знаходиться за адресою Гмирі 5-А.

Проте, відповідно до положень ст. 517 Цивільного кодексу України Публічне акціонерне товариство "Київенерго" як кредитор зобов`язане було передати позивачу, як новому кредитору документи, які засвідчують права на наявний у відповідача борг.

Крім того, як встановлено судом, відповідно до п. 3.1.1 договору цесії сторони договору підтвердили, що на дату підписання Додатку № 1 до цього Договору за актами прийому-передачі Кредитор передав Новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та/або будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього Договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного документа, складеного Публічним акціонерним товариством "Київенерго", які підтверджують факт бездоговірного споживання Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" теплової енергії у спірний період, тобто, з листопада 2017 року по квітень 2018 року, обсяг спожитої теплової енергії, її вартість та місце постачання.

Суд зазначає, що у зв`язку з відсутністю первинних документів, складених Публічним акціонерним товариством "Київенерго", встановити кількість спожитої саме відповідачем теплової енергії, її вартість та відповідно і наявність у боргу у спірний період, неможливо.

При цьому, суд прийнято до уваги, що згідно документів, які надані позивачем до суду, вбачається, що постачання теплової енергії було здійснено саме до житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Гмирі Бориса, 5А.

В той час, приміщення розподільчої підстанції РП-400 по вул. Гмирі Бориса, 5А, власником якої є Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд", зареєстроване як громадська будівля (літ. Б) та не є об`єктом житлової нерухомості, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З доданих до заперечення фотокопій вбачається, що приміщення розподільчої підстанції РП-400 по вул. Гмирі Бориса, 5А (літ. Б) - ізольоване приміщення, яке має окремий вхід ззовні, власне освітлення, вентиляцію та відокремлене від будинку № 5-А по вул. Б. Гмирі. Також, відповідно до технічного паспорту та наявних фотознімків вбачається, що приміщення не опалюється та не містить приладів опалення (теплолічильників).

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

На підставі викладеного вище та враховуючи докази, що були подані КП "Київтеплоенерго" до суду на підтвердження свої вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги останнього до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення заборгованості не доведені, не обґрунтовані та документально не підтверджені, а отже, задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.06.2021.

Суддя Л. Г. Пукшин