РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2021Справа № 910/6379/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Вінницького міського центру зайнятості

до Національної поліції України

про стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду у розмірі 65 123,24 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Вінницький міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Національної поліції України про стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду у розмірі 65 123,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що виплачена позивачем ОСОБА_1 допомога по безробіттю в розмірі 65 123,24 грн. підлягає відшкодуванню відповідачем (як роботодавцем) на підставі частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі за рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 120/1289/20-а..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 судом залишено позовну заяву без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом п`яти днів з дня вручення ухвали суду та спосіб їх усунення

05.05.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6379/21. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

02.06.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що задоволення позову призведе до подвійного стягнення з відповідача оплати за заявлений період, оскільки після поновлення ОСОБА_1 на роботі, останній було виплачено кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 182 820,00 грн.

07.06.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій останній заперечив проти доводів відповідача та зазначив, що відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.02.1992 "Про практику розгляду трудових спорів", якою передбачено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Таким чином, питання зменшення суми виплати вимушеного прогулу на суму отриманої допомоги по безробіттю, підлягало розгляду в справі № 120/1289/20-а виключно за ініціативою відповідача. П. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" є нормою прямої дії та не ставиться у залежність подвійного стягнення з відповідача коштів при поновленні на роботі незаконно звільненого працівника.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив у визначений судом у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.02.2020 до Вінницького міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні звернулась громадянка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка 17.02.2020 була звільнена з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

З 25.02.2020 ОСОБА_1 було надано статус безробітної.

З 03.03.2020 відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 120/1289/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 18 лютого 2020 року, стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2020 року по 10 вересня 2020 року у розмірі 182820 гривень 60 копійок.

Наказом Національної поліції України № 1171 о/с від 21.10.2020 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Згідно із розрахунком, у період з 03.03.2020 по 20.10.2020 гр. ОСОБА_1 було виплачено матеріальне забезпечення на випадок безробіття у розмірі 65 123,24 грн.

Позивач звернувся до відповідача із Листом № 09-07/8045-20 від 17.11.2020, у якому пропонував відшкодувати виплачене гр. ОСОБА_1 виплачене матеріальне забезпечення та вартість наданих соціальних послуг у сумі 65 123,24 грн.

Відповідач у відповіді № 5770/29/5/02-2020 від 18.12.2020 на лист позивача повідомив, що відшкодування позивачу суми виплаченого матеріального забезпечення та вартості наданих соціальних послуг у сумі 65 123,24 грн., що викладені в листі від 17.11.2020 № 09-07/8045-20, може бути здійснене лише за наслідками розгляду даного питання в судовому порядку.

Оскільки виплачені позивачем ОСОБА_1 суми матеріального забезпечення та вартості наданих соціальних послуг у сумі 65 123,24 грн. відповідачем не відшкодовані, позивач звернувся з указаним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування, на випадок безробіття, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 вищезазначеного Закону, система прав, обов`язків і гарантій, які передбачають матеріальне забезпечення на випадок безробіття, з незалежних від застрахованих осіб обставин, та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно із п. 8 ст. 1 Закону України «Про Загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи, внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виплачено ОСОБА_1 за період з 03.03.2020 по 20.10.2020 допомогу по безробіттю в сумі 65 123,24 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 120/1289/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 18 лютого 2020 року, стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2020 року по 10 вересня 2020 року у розмірі 182820 гривень 60 копійок.

Таким чином, незаконність звільнення з посади вищевказаної особи відповідачем, встановлена судовим рішенням, яким, зокрема, і поновлено ОСОБА_1 на службі на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України про «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, відповідно до частин 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Отже, на підставі цієї норми за рахунок застрахованих осіб підлягають відшкодуванню лише витрати понесені Фондом внаслідок умисного невиконання цими особами своїх обов`язків та зловживання ними.

Доказів невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, або зловживання нею, які б свідчили про наявність підстав у відповідності до приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" для стягнення таких витрат саме з ОСОБА_1 , матеріли справи не містять.

При цьому, заперечення відповідача щодо того, що задоволення позову призведе до подвійного стягнення з відповідача оплати за заявлений період, оскільки після поновлення ОСОБА_1 на роботі, останній було виплачено кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 182 820,00 грн., судом відхиляються, оскільки грошові кошти за вимушений прогул та виплаченого забезпечення в силу Закону не є однаковими за своєю правовою природою.

Так, виплачена позивачем ОСОБА_1 соціальна допомога по безробіттю, стягнення якої є предметом даного позову, підлягає відшкодуванню відповідачем в порядку, встановленому ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були здійснені відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення суду в порядку ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто правова природа грошових коштів, які підлягають поверненню відповідачем позивачу та грошових коштів, виплачених відповідачем ОСОБА_1 є різною.

Відтак, обставина поновлення відповідачем ОСОБА_1 за рішенням суду на посаді, як і виплата за рішенням суду середнього заробітку з врахуванням податків за час вимушеного прогулу, не звільняє відповідача від встановленого Законом обов`язку компенсувати виплачену позивачем суму допомоги по безробіттю, оскільки у даному випадку діє норма ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка покладає такий обов`язок саме на відповідача.

Таким чином, оскільки рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 120/1289/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Вінницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 18 лютого 2020 року, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному відповідно до ст.ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному відповідно до ст.ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ідентифікаційний код: 40108578) на користь Вінницького міського центру зайнятості (21001, м. Вінниця, вул. Привокзальна, 28; ідентифікаційний код: 42433672) грошові кошти у розмірі 65 123 (шістдесят п`ять тисяч сто двадцять три) грн. 24 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 30.06.2021

Суддя О.А. Грєхова