РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

30.06.2021Справа № 910/20715/20
За позовом Військової частини НОМЕР_1

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України

про стягнення 41 094,48 грн.

Суддя Борисенко І.І.
Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 41 094,48 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач всупереч вимогам Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 18 травня 2015 року № 215 не відшкодував позивачу витрати на харчування засуджених військовослужбовців, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні протягом 16.05.2016 по 07.12.2017 років у розмірі 41 094,48 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Судом встановлено, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляду справи.

01.03.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечував посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Заявив клопотання про сплив трьохрічного строку позовної давності до часу звернення позивача в суд з указаним позовом.

22.03.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він проти викладених відповідачем у відзиві обставин заперечував, просив поновити пропущений строк позовної давності у зв`язку з запровадженням карантину та посилених протиепідемічних заходів, що перешкоджало отримання коштів на судовий збір та подання позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Правовим регулюванням порядку відбування покарання засуджених військовослужбовців у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні є Кримінально-виконавчий кодекс України, Інструкція про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 18 травня 2015 року № 215.

Як встановлено судом, військовослужбовці позивача відбували покарання в дисциплінарному батальйоні відповідача, зокрема, ОСОБА_1 протягом 24.05.2017 по 26.07.2017, ОСОБА_2 протягом 16.05.2016 по 26.10.2017, ОСОБА_3 протягом 27.10.2017 по 07.12.2017.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи листами позивача № 43/852, 43/845, 43/859 від 10.06.2018, актів на відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця, довідок-розрахунків, поясненнями сторін.

За таких відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 ГПК України обставин вказані обставини не потребують повторного доказування.

Згідно п. 4 розділу ХІІІ Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 18 травня 2015 року № 215 забезпечення харчуванням (гарячою їжею) засуджених військовослужбовців, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, здійснюється за нормою N 1 - загальновійськова, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року N 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації".

Для відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, фінансово-економічною службою дисциплінарного батальйону у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань (далі - Акт).

Цей рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (другий примірник Акта, скріплений гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертається до дисциплінарного батальйону).

Військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного Акта перераховує кошти до дисциплінарного батальйону. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців командир дисциплінарного батальйону перераховує у повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.

Як встановлено вище військовослужбовці позивача відбували покарання в дисциплінарному батальйоні відповідача, зокрема, ОСОБА_1 протягом 24.05.2017 по 26.07.2017, ОСОБА_2 протягом 16.05.2016 по 26.10.2017, ОСОБА_3 протягом 27.10.2017 по 07.12.2017.

Таким чином, позивач мав знати про своє порушене право у вказані періоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Нормою ст. 256 ЦКУ визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або ви особу, яка його порушила.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15 вказав, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстав для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про шення можна було отримати раніше.

Згідно вимог ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Посилання позивача на поважність причин пропуску строку позовної давності у зв`язку з запровадженням карантину та посилених протиепідемічних заходів постановами Кабінету Міністрів України №№ 712 від 12.08.2020 757 від 27.08.2020, 760 від 26.08.2020 що перешкоджало отримання коштів на судовий збір та подання позовної заяви є безпідставними, оскільки з часу відбування покарань військовослужбовцями і до прийняття вказаних постанов сплинув значний проміжок часу, який є достатнім для захисту своїх прав.

Тому, враховуючи, що причини пропуску строку позовної давності не є поважними у задоволенні клопотання позивача про поновленні пропущеного строку судом відмовлено.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся в суд з указаним позовом 23 грудня 2020 р. (згідно поштового конверту), тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності щодо вимог про відшкодування витрати на харчування засуджених військовослужбовців, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні протягом 16.05.2016 по 07.12.2017 років, про застосування якого заявив відповідач. Доказів поважності причин пропуску указаного строку суду не надано.

Тому у позові про стягнення 41 094,48 грн. відповідно до вимог 267 ЦК України слід відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 41 094,48 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Борисенко