ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Справа № 915/630/20
м. Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: М.А.Мишкіної,

суддів О.Ю. Аленіна, Л.В. Лавриненко

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Миколаївського морського порту) - Травянко Л.В. в порядку самопредставництва;

від ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» Гурова А.А. за ордером

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту)

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 року

у справі №915/630/20

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв»

про стягнення 3956639,07грн. суддя суду першої інстанції: Н.О. Семенчук

час і місце ухвалення рішення: 18.02.2021р., 15.33год., м.Одеса, Господарський суд Миколаївської області, зала судових засідань №2(805)

повне рішення складене 01.03.2021р.

Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні 01.06.2021р. оголошувалась перерва згідно ст.216 ГПК України.

В судовому засіданні 23.06.2021р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

06.05.2020р. Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (надалі позивач, Миколаївська філія ДП «АМПУ», Філія) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» (надалі відповідач, ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», Товариство), в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 3956639,07грн., із яких: 3345259,92грн. ? пеня; 302204,47 грн. ? 3% річних; 309147,68грн. ? інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із необхідністю виконання відповідачем комплексу робіт і послуг, пов`язаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №9 з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, ділянки колій, стрілочні переводи), а також забезпечення позивачем можливості користування відповідачем вказаними причалами і причальною інфраструктурою укладено договір від 10.07.2013р. №А6-А про встановлення сервітуту (надалі Договір від 10.07.2013р.), за яким відповідач користується причалом №9 та причальною інфраструктурою, а позивач отримує плату за користування сервітутом. У 2018 році відповідач звернувся до суду з позовом до Порту про, зокрема, стягнення пені та штрафу за порушення господарського зобов`язання, рішенням Господарського суду Миколаївської області у справі №915/172/18 (з урахуванням постанов суду апеляційної та касаційної інстанції), зокрема, зобов`язано Філію здійснити складання, підписання та надання Товариству Актів наданих послуг. На виконання рішення Філією складені, підписані та надані відповідачу Акти наданих послуг (виконаних робіт) та рахунки за період з січня 2016р. по 14.01.2019р. (перелік наведений у позовній заяві); рахунки відповідачем сплачені не були. В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа №915/1827/19 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вищезазначеними Актами, відповідач визнав заборгованість, між сторонами була укладена мирова угода. Проте в рамках справи №915/1827/19 позивачем не заявлялись вимоги про стягнення штрафних санкцій за прострочення плати за користування сервітутом за Договором від 10.07.2013р. Загальна сума пені за прострочення оплати рахунків за період з 21.01.2019р. по 23.04.2020р. складає 3345259,92грн., 3%річних 302204,47грн., інфляційні 309174,68грн., які підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку.

З посиланням на норми ст.ст.525, 526, 530, 625 ЦК України, ст.193 ГК України позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

30.06.2020р. відповідач подав місцевому господарському суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що прострочення оплати за Договором від 10.07.2013р. виникли з вини позивача, а саме, у зв?язку із тим, що позивач з січня 2016 року безпідставно припинив приймати оплату за договором та ухилявся від оформлення актів наданих послуг і рахунків на оплату; вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018р. у справі №915/172/18, залишеним у відповідній частині без змін постановами Південно-Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018р. та Верховного суду від 20.03.2019р. Протиправні дії позивача спричинили накопичення значної заборгованості відповідача перед позивачем та унеможливили дотримання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» встановленого договором порядку внесення оплати, у зв?язку із чим відповідач визнав заборгованість перед позивачем, підписав надані ним акти та запропонував погодити графік погашення заборгованості. Уклавши Мирову угоду, сторони змінили строки оплати за договором, що за своєю суттю є реструктуризацією заборгованості відповідача за договором про встановлення сервітуту за період з 01.01.2016р. до 14.01.2019р. включно, шляхом погодження виконання грошового зобов`язання на умовах, інших ніж ті, що були визначені договором. Відповідачем умови мирової угоди виконані у повному обсязі і без прострочень, у зв?язку із чим відсутні підстави для нарахування ДП «АМПУ» штрафних санкцій та інфляційних втрат.

Також у відзиві зазначено, що в даному випадку нарахування пені має бути обмеженим строком, передбаченим у ч. 6 ст. 232 ГК України та наявні підстави для зменшення суми нарахованих штрафних санкцій у порядку ст.551 ЦК України, з урахуванням обставин недобросовісної поведінки позивача, ступеня виконання зобов`язання відповідачем, відсутності у позивача збитків, спричинених простроченням оплати, а також з посиланням на знаходження товариства у скрутному фінансовому становищі.

07.07.2020р. позивач подав місцевому господарському суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що:

- хоча в постанові Верховного Суду від 20.03.2019р. у справі № 915/172/18 дійсно встановлено, що МФ ДП «АМПУ» у період з 01.01.2016р. по 31.12.2018р. прострочене виконання умов договору в частині своєчасного виставлення рахунків та актів наданих послуг, ? вказане несвоєчасне виконання умов договору не є істотним, стосується бухгалтерського оформлення взаємовідносин сторін та не вплинуло на фактичне користування причалом ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв»;

- відповідачем було порушено строки виконання затвердженої судом мирової угоди, у зв?язку з чим МФ ДП «АМПУ» було змушене звернутися з заявою про примусове виконання судового рішення до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві;

- укладення сторонами мирової угоди на стадії розгляду судової справи щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором не змінило правову природу зобов`язання відповідача перед позивачем як такого, що виникло на підставі договору та є грошовим, що зумовлює можливість застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України;

- відсутні підстави для зменшення розміру заявленої до стягнення пені, а також для обмеження строку нарахування пені в порядку ч.6 ст.232 ГК України ? так як у п. 11.7 Договору від 10.07.2013р. передбачений інший строк нарахування пені.

03.08.2020р. відповідач подав суду першої інстанції заперечення на відповідь на відзив, в яких, зокрема, зазначив:

- щодо виконання умов мирової угоди - перший та другий платежі були внесені ним своєчасно, а за третім платежем допущено незначне прострочення, яке погашене вже 15.05.2020р. (прострочення тривало у період 30.04-15.05.2020р.);

- протиправність дій позивача, внаслідок яких утворилася заборгованість відповідача, є фактом, який встановлений судом та не підлягає доказуванню і має преюдиційне значення для вирішення цієї справи у розумінні ст.ст.13, 75 ГПК України;

- відсутні збитки позивача внаслідок прострочення, позивач намагається стягнути заборгованість за проміжок часу, що охоплює періоди як до укладення мирової угоди (03.01.2020р.), так і після її укладення;

- укладення мирової угоди зі встановленням графіку погашення заборгованості виключає можливість нарахування пені, інфляції та 3% річних на підставі «старого» строку, зокрема, на підставі пункту 5.3 договору. Наслідком затвердження мирової угоди є припинення чи зміна прав та обов`язків для сторін. У позовній заяві ДП АМПУ виходить з паралельного існування двох строків погашення заборгованості за Договором сервітуту: строку, встановленого пунктом 5.3. договору та строків погашення заборгованості, визначених мировою угодою. Така позиція є помилковою з огляду на зміну строків виконання зобов`язання шляхом укладення сторонами мирової угоди.

30.12.2020р. ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» подало суду заяву про застосування до позовних вимог в частині стягнення пені строку позовної давності, в якій зазначив, що умову, передбачену у п. 11.7 договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України. З позовної заяви вбачається, що позивач здійснив нарахування пені за період з 21.01.2019р. по 23.04.2020р., а з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені повинно було здійснюватися з 21.01.2019р. по 21.07.2019р.; в той же час, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та дати звернення позивачем до суду (06.05.2020р.), позовною давністю охоплюється лише період нарахування пені з 06.05.2019р., а тому навіть за наявності факту прострочення з боку відповідача (з чим останній не погоджується), нарахування пені повинно було обмежуватись періодом 06.05.2019р.-21.07.2019р.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2021р. (суддя Н.О. Семенчук) позов задоволено частково - стягнуто з ТОВа «Нікморсервіс Ніколаєв» на користь ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Миколаївського морського порту) грошові кошти в загальній сумі 754869,02грн., з яких 197497,25грн. - пеня, 287494,30грн. - 3% річних, 269877,17грн. - інфляційні втрати, а також грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 18235,44грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.ст. 525, 526, 629, 599, 625,11,549, 258, 261, 551, 3 ЦК України, ч.2 ст.218, ч.2 ст.193, ст.ст.230, 231, 232,216, 233 ГК України та вмотивоване наступним. Як вбачається з матеріалів справи, нарахування здійснені на суму заборгованості по рахункам за період січень 2016 року ? 14 січня 2019 року; разом із тим, порядок погашення заборгованості за цей же період (01.01.2016-14.01.2019 включно) у сумі 8436267,74 грн. визначений сторонами у мировій угоді, затвердженій ухвалою суду від 13.01.2020р. у справі №915/1827/19. Мирова угода не є договором у цивільному/господарському правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України, проте вона має на меті припинення спору на умовах, погоджених сторонами та затверджених судом; мирова угода має наслідком зміну строку виконання грошового зобов`язання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.04.2018р. у справі № 904/8731/17, від 20.11.2018р. у справі № 908/251/18, від 26.06.2019р. у справі № 914/1111/18. Отже, в даному випадку сторонами погоджені інші, ніж у договорі, строки погашення заборгованості за спірний період. При цьому зміна строку виконання настала з 17.01.2020р. ? дати набрання законної сили ухвалою суду від 13.01.2020р. Відповідач прострочив другий етап оплати за мировою угодою на 30 днів, третій на 15. В даному випадку позивач мав право на здійснення нарахувань на суму заборгованості ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» лише до моменту набрання законної сили ухвалою суду про затвердження мирової угоди, а в подальшому мав право здійснювати відповідні нарахування лише з урахуванням зміни порядку погашення заборгованості ? за періоди прострочень умов мирової угоди (31.03.2020-30.04.2020; 30.04.2020-15.05.2020). З урахуванням висновків суду щодо можливості здійснення нарахувань на суму заборгованості відповідача лише за період до набрання законної сили ухвалою суду від 13.01.2020, нарахування інфляційних втрат можливо проводити за загальний період прострочення лютий грудень 2019 року, а 3 % річних ? за період прострочення 21.01.2019-16.01.2020. За розрахунками суду, виконаними за допомогою системи Iplex, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у сумі 269877,17 грн. та 3 % річних у сумі 287494,60 грн. в даному випадку нарахування штрафних санкцій належало здійснювати в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Крім того, з урахуванням п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та дати звернення позивачем до суду (06.05.2020), позовною давністю охоплюється лише період нарахування пені з 06.05.2019р. За розрахунком суду, за указаний період стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 658324,15 грн.

Вирішуючи питання зменшення неустойки, суд зазначив, що зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені та штрафу є правом суду, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів, тому саме суд на власний розсуд вирішує питання про наявність в даному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.03.2019р. у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів. Суд здійснив оцінку ступеня вини відповідача в простроченні виконання зобов`язання за договором, причини неналежного виконання зобов`язання, та оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання за договором, враховуючи інтереси обох сторін, вважав за можливе зменшити розмір належних до стягнення пені на 70%, а саме стягненню підлягає пеня у розмірі 197497,25 грн. (658324,15 грн. - 70%). Застосоване судом зменшення не суперечить принципу юридичної рівності учасників спору і не свідчить про явне заниження суми неустойки.

29.03.2021р. безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) на рішення від 18.02.2021р. (надіслана поштою 24.03.2021р.), в якій скаржник просить суд скасувати оскаржене рішення в та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача грошові кошти в загальній сумі 3034961,91грн., із яких: 2423312,76грн. пеня; 302204,47грн. 3% річних; 309174,68 інфляційні витрати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначив, що рішення підлягає скасуванню з огляду наступного:

- встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України), або взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч.3 ст.6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.06.2017р. у справі №910/2031/16, в якій суд також зауважив, що ст.3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, до якого належить свобода договору;

- при розгляді справи судом безпідставно проігнорована вимоги пункту 11.7 Договору у якому сторони домовилися, що у разі несвоєчасної оплати за користування сервітутом за умовами даного Договору, з Користувача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення до повної сплати заборгованості. Отже, сторони при укладанні Договору врегулювали відносини не лише розміру облікової ставки НБУ щодо нарахування пені, а і визначили строк нарахування пені;

- висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період прострочення грошового зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, є помилковим і таким, що не узгоджується з висновками щодо застосування норм права ( ст.231, ч.1 ст.232 ГК України), викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду;

- укладена сторонами мирова угода на стадії розгляду судової справи щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором не змінила правову природу зобов`язання відповідача перед позивачем як такого, що виникло на підставі Договору від 10.07.2013р. про встановлення сервітуту та є грошовим, що зумовлює можливість застосування ч.2 ст.625 ЦК України;

- мировою угодою не було передбачено внесення змін до Договору від 10.07.2013р. про встановлення сервітуту щодо строку та порядку оплати, умовами мирової угоди сторони вирішили питання щодо погашення відповідачем суми боргу, тому відповідач-боржник не звільняється від відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, які передбачені Договору;

- посилання у рішенні на постанови Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі № 908/251/18, від 11.06.2019 у справі № 904/8731/17 та від 26.06.2019 у справі № 914/1111/18 у подібних правовідносин є безпідставним та не підпадає під поняття подібні правовідносини у зв' язку з різними підставами позову, змісту позовних вимог та застосуванням спеціального закону, ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію»;

- судом при зменшенні розміру штрафних санкцій (пені) не враховано інтереси позивача, оскільки суд взяв до уваги лише доводи відповідача, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ні з матеріалів справи, ні з тексту самого рішення незрозуміло, які саме інтереси сторін було враховано і яким чином інтереси сторін вплинули на рішення суду в частині зменшення розміру неустойки;

- судом взагалі не взято до уваги той факт, що відповідач розпочав здійснювати сплату основної заборгованості 8815425,84грн. лише після звернення МФ ДП «АМПУ» до Господарського суду Миколаївської області (31.07.2019р. справа № 915/1827/19);

- судом не враховано той факт, що застосувавши зменшення розміру належного до стягнення пені на 70% фактично призведе до заохочення відповідача до порушення в подальшому умов Договору щодо плати за користування сервітутом та порядку розрахунку.

Ухвалами суду апеляційної інстанції:

- від 31.03.2021р. витребувано від Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/630/20; відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 року у справі №915/630/20 до надходження матеріалів даної справи з господарського суду Миколаївської області;

- від 14.04.2021р., зокрема, відкрито апеляційне у справі №916/2590/20; встановлено іншим учасникам справи строк для подання суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу, будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 29.04.2021р. та зупинено дію рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2021р. року у даній справі;

- від 30.04.2021р. призначено справу до розгляду у судовому засіданні 01.06.2021р. з повідомленням учасників справи;

29.04.2021р. відповідач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві, зокрема, зазначено, що:

- згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, ч. 3 ст. 549, ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України вбачається, що при обрахунку пені законодавцем застосовується саме строк, який може визначається тільки роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно застосування саме строку, а не терміну, при обрахунку пені є обов`язковим для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, і сторони, в силу положень ст.ст. 6, 627 та ч. 3 ст. 251 ЦК України, можуть змінити лише строк такого обрахунку (встановити більший або менший період нарахування), а не замінювати строк на термін;

- умовами п. 11.7. Договору від 10.07.2013р. сторони не встановлювали іншого строку нарахування пені, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України;

- суд першої інстанції правомірно змінив строк нарахування на суму заборгованості лише за період до набрання законної сили ухвалою суду, якою затверджено мирову угоду сторін;

- суд правомірно зменшив розмір стягнутої пені на 70%. Підставою зменшення пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України стали встановлені судом як протиправна поведінка ДП «АМПУ», внаслідок якої у відповідача виникла заборгованість з оплати сервітуту, так і відсутність у позивача будь-яких збитків спричинених вказаною заборгованістю.

У судовому засіданні 01.06.2021р. оголошено перерву до 14.06.2021р.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021р. за клопотанням відповідача відкладено розгляд справи на 23.06.2021р.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази стосовно фактів, наведених сторонами, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного перегляду справи, що 10.07.2013р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі виконуючого обов`язки начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» (Володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» (Користувач) у зв?язку з необхідністю виконання Користувачем комплексу робіт і послуг, пов`язаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №9 з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, ділянки колій, стрілочні переводи), а також забезпечення позивачем можливості користування відповідачем вказаними причалами і причальною інфраструктурою укладено договір від 10.07.2013р. №А6-А про встановлення сервітуту (надалі Договір від 10.07.2013р) (т.1, а.с.33-39).

Відповідно до п.1.1,2.1, 3.2, 4.1 Договору від 10.07.2013р. сервітут встановлюється щодо користування причалами та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23; сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури; сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору; зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п.3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним.

Плата за сервітут за місяць складає: - причал №9 (інв.№1031036) - 199571,49 грн без ПДВ; залізничні колії №33, 36 (інв.№1031079, №1031080) - 2 633,14 грн без ПДВ; підкранові колії (інв.№1031065) - 1856,15 грн без ПДВ. ПДВ стягується відповідно до чинного законодавства України. Оплата в розмірі, визначеному п.5.1, 5.2 даного Договору, здійснюється користувачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок володільця на підставі акту наданих послуг підписаного обома сторонами згідно виставленого рахунку щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим. Користувач, зокрема, зобов`язаний до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим повертати володільцю підписані акти наданих послуг та щомісячно до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, згідно виставленого рахунку володільця, вносити плату за користування сервітутом за попередній місяць (п. 5.1 договору, в редакції додаткової угоди №2 від 21.08.2015, п.п. 5.3, 7.1.4, 7.1.5 Договору від 10.07.2013р.).

Згідно із п.п.8.1-8.3, 11.1 Договору від 10.07.2013р. володілець приймає на себе обов`язки не чинити перешкод користувачу в здійсненні свого права сервітуту на умовах даного договору; володілець, зокрема, приймає на себе обов`язок щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати користувачу рахунок на сплату за користування сервітутом, який оформляється на підставі акту наданих послуг. За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Сторонами погоджено, що договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 6 (шести) місяців з набуття чинності. У випадку якщо користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомив володільця про наміри припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгований на 6 (шість) місяців на тих самих умовах (п.14.1 Договору від 10.07.2013р.).

Згідно із ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2018р. у справі, постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 та постановою Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №915/172/18 встановлено, що ДП «АМПУ» порушені свої зобов`язання за пунктом 8.3 Договору від 10.07.2013р. щодо щомісячного, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» рахунків на сплату за користування сервітутом, які оформлюються на підставі актів наданих послуг, та визнано протиправними дії ДП «АМПУ» щодо ухилення від складання, підписання та надання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» актів наданих послуг (виконаних робіт) за договором, відмови у прийнятті платежів за користування сервітутом, внесених ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», зобов`язано ДП «АМПУ» виконати зобов`язання за договором в натурі шляхом: складання, підписання та надання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» актів наданих послуг (виконаних робіт) за період з січня 2016 року до лютого 2018 року; прийняття платежів за користування сервітутом, внесених ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» за період з січня 2016 року до лютого 2018 року; реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних належними датами надання послуг за період з січня 2016 року до лютого 2018 року.

Встановлені обставини не підлягають доведенню при вирішенні спору в даній справі відповідно до приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України.

31.07.2019 ДП «АМПУ» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ТОВа «Нікморсервіс Ніколаєв», в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 8815425,84грн. заборгованості з плати за користування в період з січня 2016 року по грудень 2018 року включно причалом №9 (інв.№1031036) та причальною інфраструктурою (залізничними коліями №33 та №36, підкрановими коліями) за договором №А6-А від 10.07.2013 про встановлення сервітуту (справа №915/1827/19).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.01.2020р. у справі №915/1827/17 затверджено укладену між сторонами мирову угоду від 03.01.2020р. відповідно до якої:

«- відповідач - ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» визнає наявність за Договором перед позивачем - ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) заборгованості на загальну суму 8926013,62грн. за період з 01.01.2016 по 14.01.2019 включно;

- за Договором сервітуту №А6-А від 10.07.2013р. відповідачем 27.12.2019р. було проведено часткове погашення боргу на суму 489745,88грн. за платіжними дорученнями №№2708, 2709 від 27.12.2019. Сума для остаточного погашення боргу на 03.01.2020р. складає 8436267,74 грн (8926013,62-489745,88 = 8436267,74) та судовий збір у розмірі 134152,39 грн;

- позивач - ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) надає відповідачу - ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» розстрочку виконання грошового зобов`язання за Договором №А6-А від 10.07.2013р. на загальну суму 8436267,74 грн (вісім мільйонів чотириста тридцять шість тисяч двісті шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки) пропорційно з розбивкою погашення рівними частинами по 2812089,25 грн на місяць до повного погашення визначеної сторонами суми заборгованості протягом 3 (трьох) місяців, починаючи із місяця наступного за місяцем затвердження судом цієї Мирової угоди (перший платіж протягом 30 (тридцяти) календарних днів, другий протягом 60 (шістдесяти) календарних днів, третій - протягом 90 (дев`яносто) календарних днів);

- відповідач - ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» зобов`язується сплатити, починаючи із місяця наступного за місяцем затвердження судом цієї Мирової угоди, позивачу - ДП Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) у рахунок погашення суми боргу у розмірі 8436267,74 грн (вісім мільйонів чотириста тридцять шість тисяч двісті шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки) пропорційно у наступні періоди:

- перший платіж у строк не пізніше 29.02.2020 - 2812089,25 грн (два мільйони вісімсот дванадцять тисяч вісімдесят дев`ять гривень 25 коп.);

- другий платіж у строк не пізніше 31.03.2020 - 2812089,25 грн (два мільйони вісімсот дванадцять тисяч вісімдесят дев`ять гривень 25 коп.);

- третій платіж у строк не пізніше 30.04.2020 - 2812089,25 грн (два мільйони вісімсот дванадцять тисяч вісімдесят дев`ять гривень 25 коп.).

Всього загальна сума погашення становить 8436267,74 грн (вісім мільйонів чотириста тридцять шість тисяч двісті шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки);

- сторони домовилися, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 134152,39 грн відповідач компенсує позивачу, шляхом перерахування зазначеної грошової суми на поточний рахунок ДП Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня затвердження судом цієї Мирової угоди;

- сторони заявляють, що ані в процесі укладення цієї Мирової угоди, ані в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права та охоронювані законом інтереси будь-яких третіх осіб. Сторони підтверджують, що ця Мирова угода укладена з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і стосуються виключно прав та обов`язків сторін, а умови цієї Мирової угоди не суперечать закону, є виконуваними та такими, що не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб;

- сторони зобов`язуються негайно прийняти дану Мирову угоду до виконання;

- у разі неналежного виконання відповідачем - ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв умов цієї Мирової угоди, позивач - ДП Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) має право подати ухвалу суду про затвердження цієї Мирової угоди для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень;

- про наслідки укладання цієї Мирової угоди сторони ознайомлені та підтверджують не обмеженість представників сторін, що підписали цю Мирову угоду, вчинити відповідні дії;

- оплату визначену цією Мировою угодою ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв сплачує на користь ДП Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) на наступні банківські реквізити:

1 Отримувач ДП АМПУ в особі МФ ДП АМПУ (адміністрація Миколаївського морського порту)

2 Ідентифікаційний код юридичної особи 38728444

3 Банк отримувача р/рахунок НОМЕР_1 у ПАТ АБ УКРГАЗБАНК м.Миколаїв, МФО 320478,

- цю Мирову угоду укладено у трьох примірниках: один примірник залишається у позивача, другий - у відповідача, третій - в матеріалах справи №915/1827/19 (т. 1, а.с.164-166).

Указаною ухвалою у зв?язку з укладенням сторонами мирової угоди закрито провадження у справі № 915/1827/19.

В ухвалі від 13.01.2020 зазначено, що вона набирає законної сили з дати її підписання 17.01.2020р.; у разі невиконання боржником умов мирової угоди дана ухвала є виконавчим документом у розумінні п.2) ч.1 ст.3 Закону України Про виконавче провадження.

23.01.2020р. позивач направив відповідачу претензію за № 301/18-01-02/Вих/18, в якій вимагав сплатити інфляційні втрати, 3% річних та пеню у загальній сумі 3531307,91грн. у 7-денний строк з дня отримання претензії.

Відповідач у відповіді від 24.02.2020р. на претензію зазначив, що не визнає вимоги ДП «АМПУ» у повному обсязі; кошти в указаній позивачем сумі ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв позивачу не сплачено.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зазначених у позові сумах здійснені позивачем по рахункам за період січень 2016 року ? 14 січня 2019 року, за загальний період прострочення 21.01.2019р.-23.04.2020р., окремо по кожному виставленому позивачем рахунку, виходячи з умов п. 5.3 договору, згідно якого оплата в розмірі, визначеному п. 5.1., п. 5.2. даного договору, здійснюється користувачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок володільця на підставі акту наданих послуг підписаних обома сторонами згідно виставленого рахунку щомісячно до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим (тобто, прострочення по кожному рахунку визначені ДП АМПУ з 21 числа кожного відповідного місяця).

Позивачем визначені дати прострочення виходячи з того, що рахунки за період січень 2016 року грудень 2018 року фактично виставлені ДП «АМПУ» 05.12.2018, а тому по цим рахункам прострочення обраховано з 21.01.2019 ? як 21 числа наступного місяця. По рахунку за період 01.01-14.01.2019 застосований загальний договірний порядок.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що відповідач відмовляється у добровільному порядку сплатити інфляційні втрати, 3 % річних та пеню у загальній сумі3956639,07грн., у зв`язку із чим кошти підлягають стягненню у судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду наступного.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 599, 610 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилось неможливим внаслідок дії непереборної сили. Не вважаються такими обставинами, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, яка полягає у сплаті боржником на вимогу кредитора боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, нарахування здійснені на суму заборгованості по рахункам за період січень 2016 року ? 14 січня 2019 року; разом із тим, порядок погашення заборгованості за цей же період (01.01.2016-14.01.2019 включно) у сумі 8436267,74 грн. визначений сторонами у мировій угоді, затвердженій ухвалою суду від 13.01.2020 у справі № 915/1827/19.

Мирова угода укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Мирова угода, укладена у справах позовного провадження, не є договором у цивільному/господарському-правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано положеннями ГПК України, проте вона має на меті припинення спору на умовах, погоджених сторонами та затверджених судом.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що мирова угода не є договором у цивільному/господарському правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України, проте вона має на меті припинення спору на умовах, погоджених сторонами та затверджених судом; мирова угода має наслідком зміну строку виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постановах від 24.04.2018р. у справі №904/8731/17, від 20.11.2018р. у справі №908/251/18 та від 26.06.2019р. у справі №914/1111/18.

В даному випадку сторонами погоджені інші, ніж у договорі, строки погашення заборгованості за спірний період та зміна строку виконання настала з 17.01.2020р. ? дати набрання законної сили ухвалою суду від 13.01.2020р.

Мировою угодою у справі №915/1827/19 врегульовані взаємовідносини ДП «АМПУ» та ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» щодо заборгованості ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» за договором за період 01.01.2016р.-14.01.2019р. включно у сумі 8436267,74 грн., а також щодо відшкодування судового збору в сумі 134152,39 грн.

При цьому сторонами погоджено наступний графік погашення заборгованості та компенсації судового збору:

- перший платіж у строк не пізніше 29.02.2020р. - 2812089,25грн.;

- другий платіж у строк не пізніше 31.03.2020р. - 2812089,25грн.;

- третій платіж у строк не пізніше 30.04.2020р. - 2812089,25грн.;

Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 134152,39 грн. компенсується протягом 30 календарних днів з дня затвердження судом цієї Мирової угоди (до 12.02.2020 включно).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» своєчасно (у відповідності до умов мирової угоди) перераховано ДП «АМПУ» судовий збір у сумі 134152,39грн., що підтверджується платіжним дорученням від 06.02.2020 №272 (т.3, а.с. 17).

Погашення заборгованості за мировою угодою в сумі 8436267,74грн. було здійснене відповідачем згідно платіжних доручень:

- по першому етапу погашення ? згідно доручень від 13.02.2020р. №342 на суму 150000грн.; від 17.02.2020р. №363 на суму 150000грн.; від 19.02.2020 №392 на суму 89745,88грн.; від 02.03.2020р. № 455 на суму 2422343,37грн. (т.3, а.с. 58-61);

- по другому етапу погашення ? згідно доручень від 03.04.2020р. №758 на суму 812089,25грн.; від 10.04.2020р. №826 на суму 500000грн.; від 21.04.2020р. №904 на суму 400000грн.; від 29.04.2020р. №1029 на суму 200000грн.; від 30.04.2020р. №1040 на суму 1000000грн. (по останньому дорученню 100000грн. перейшли на виконання третього етапу погашення) (т.3, а.с. 22-26);

- по третьому етапу погашення, за твердженнями відповідача, не спростованими позивачем, сплату проведено 15.05.2020.

Таким чином, оплату першого етапу мирової угоди здійснено відповідачем своєчасно; другого - з простроченням на 30 днів ? замість 31.03.2020р. передбачену договором суму сплачено у повному обсязі 30.04.2020р.; оплату третього етапу прострочено на 15 днів ? замість 30.04.2020р. її проведено у повному обсязі 15.05.2020р.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку позивач мав право на здійснення нарахувань на суму заборгованості відповідачу лише до моменту набрання законної сили ухвалою суду про затвердження мирової угоди, а в подальшому мав право здійснювати відповідні нарахування лише з урахуванням зміни порядку погашення заборгованості ? за періоди прострочень умов мирової угоди (31.03.2020р.-30.04.2020р.; 30.04.2020р.-15.05.2020р.).

За таких обставин нарахування інфляційних втрат можливо проводити за загальний період прострочення лютий грудень 2019 року, а 3 % річних ? за період прострочення 21.01.2019-16.01.2020.

За розрахунками місцевого господарського суду, виконаними за допомогою системи Iplex, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у сумі 269877,17грн. та 3 % річних у сумі 287494,60грн.

Суд апеляційної інстанції перевірив вищезазначений розрахунок та погоджується із його правильністю.

В частині стягнення з ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» пені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст.548, ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно із ч.ч.1,2,4 ст.217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.229, ч.1 ст.230 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ст.ст.1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.11.7 Договору від 10.07.2013р. у разі несвоєчасної оплати за користування сервітутом за умовами даного договору, з користувача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення до повної сплати заборгованості. Пеня стягується в претензійно-позовному порядку.

Згідно із ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Згідно із п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Отже нормами ч.6 ст.232 ГК України визначено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду, однак його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

У постанові Верховного Суду від 20.08.2020р. у справі №902/959/19 зазначено, що приписами ч.6 ст.232 ГПК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

З розрахунку, який доданий до позовної заяви, вбачається, що пеня ДП «АМПУ» була обрахована на підставі п.11.7 Договору від 10.07.2013р.; при цьому умови, передбачені у п.11.7 договору, неможливо визнати такими, що встановлюють інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, про що правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що у даному випадку нарахування штрафних санкцій належало здійснювати в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З урахуванням норм п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та дати звернення ДП до суду з позовом (06.05.2020р.), позовною давністю охоплюється лише період нарахування пені з 06.05.2019р.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем 30.12.2020р. подано суду заяву про застосування до позовних вимог в частині стягнення пені строку позовної давності, отже в даному випадку нарахування пені можливо здійснювати лише за період з 06.05.2019р. по 21.07.2019р.

Суд апеляційної інстанції перевірив здійснений судом першої інстанції розрахунок пені (658324,15грн.) та погоджується із його правильністю.

Відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції у відзиві на позов просив суд зменшити суму пені у порядку ст.551 ЦК України, з урахуванням обставин недобросовісної поведінки позивача, ступеня виконання зобов`язання відповідачем, відсутності у позивача збитків, спричинених простроченням оплати, а також з посиланням на знаходження ТОВа «Нікморсервіс Ніколаєв» у скрутному фінансовому становищі.

Згідно із ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін, забезпечивши їх баланс.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі №904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18, від 27.01.2020р. у справі №916/469/19, від 04.02.2020р. у справі №918/116/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач повністю сплатив позивачу (хоча і з невеликими затримками) кошти на виконання ухвали про затвердження мирової угоди у справі №915/1827/19.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та умов здійснення господарської діяльності позивача у зв`язку із несвоєчасними розрахунками, докази настання негативних наслідків та понесення позивачем збитків саме в результаті порушення (невиконання) відповідачем своїх зобов`язань

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020р. по справі №918/116/19.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Господарський суд Миколаївської області зазначив в оскаржуваному рішенні, що здійснив оцінку ступеня вини відповідача в простроченні виконання зобов`язання за договором, причини неналежного виконання зобов`язання, та оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання за договором, враховуючи інтереси обох сторін, зменшив розмір належної до стягнення пені на 70%, та стягнув з відповідача пеню у сумі 197497,25 грн. (658324,15 грн. - 70%).

Застосоване судом зменшення не суперечить принципу юридичної рівності учасників спору і не свідчить про явне заниження суми неустойки, як то вірно зазначив суд першої інстанції.

Твердження Порту про те, що зменшення пені призведе до заохочення відповідача в подальшому порушувати умови Договору від 10.07.2013р. не заслуговують на увагу, оскільки є припущенням позивача та суперечить законодавчо встановленій можливості зменшення пені судом..

У своїй апеляційній скарзі позивач залишає поза увагою те, що зменшуючи розмір пені Господарський суд Миколаївської області насамперед виходив із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України (про що зазначено в оскаржуваному рішенні), а саме: справедливості, добросовісності та розумності.

Позивач під час вирішення спору у цій справі не надав, та, відповідно, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення ним збитків або можливість їх понесення у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань.

Наведеним спростовуються посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом при зменшенні розміру пені не враховано інтереси позивача.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 10.07.2013р. вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. На думку колегії суддів, нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов Договору, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Посилання позивача на те, що відповідач почав сплачувати основну заборгованість за Договором від 10.07.2013р. у сумі 8815425,84грн. лише після звернення до суду з позовом (справа №915/1827/19) колегія суддів відхиляє, оскільки судовими рішеннями у справі у справі №915/172/18 встановлено, що ДП «АМПУ» порушені свої зобов`язання за пунктом 8.3 Договору від 10.07.2013р. щодо щомісячного, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» рахунків на сплату за користування сервітутом, які оформлюються на підставі актів наданих послуг.

Крім того, мирова угода була виконана відповідачем: перший та другий платежі здійснені своєчасно, а за третім платежем допущено незначне прострочення, погашення відбулося 15.05.2020р. (прострочення тривало у період 30.04-15.05.2020р.).

Щодо посилання скаржника на визначення умовами договору (п.11.7 Договору від 10.07.2013р.) іншого строку, ніж передбачено ч.6 ст.232 ГК України, то колегія суддів зазначає, що таке твердження є лише довільним трактуванням умов цього пункту, відповідно до якого у разі несвоєчасної оплати за користування сервітутом за умовами даного договору, з користувача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення до повної сплати заборгованості. Пеня стягується в претензійно-позовному порядку.

Отже у Договорі від 10.07.2013р. сторони не встановлювали іншого строку нарахування пені, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Твердження позивача щодо того, що умовами мирової угоди у справі №915/1827/19 не вносились зміни до Договору від 10.07.2013р. та укладена мирова угода не змінила правову природу зобов`язання відповідача колегія суддів відхиляє з наведених вище мотивів.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно посилався у рішенні на постанови Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі № 908/251/18, від 11.06.2019 у справі № 904/8731/17 та від 26.06.2019 у справі № 914/1111/18 оскільки висновки у постановах не підпадають під поняття подібні правовідносини у зв' язку з різними підставами позову, змісту позовних вимог та застосуванням спеціального закону, зокрема, ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19, подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі №923/682/16.

Колегія суддів зазначає що дійсно, у справах №908/251/18, 904/8731/17 та 914/1111/18 предмет спору є відмінним від даної справи стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобов`язання вчасної сплати вартості спожитого природного газу.

Разом з цим, у цих справах Верховний Суд надавав оцінку укладенню мирових угод та правових наслідків укладення мирової угоди,які укладались в порядку, визначеному нормами ГПК України, отже колегія суддів вважає правильним посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у вищезазначених постановах.

Суд апеляційної інстанції констатує, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В процесі апеляційного розгляду справи колегією суддів не встановлено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права для виходу за межі доводів апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги відхилені судом апеляційної інстанції, тому рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2021р. залишається без змін як ухвалене у відповідності до норм матеріального та процесуального права відповідно до ст.276 ГПК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даній справі витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення від 18.02.2021р.), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.02.2021р. у справі №915/630/20 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії ДП «АМПУ».

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя Л.В. Лавриненко