ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2021 р. Справа№ 911/258/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

за участі секретаря судового засідання Яценко І.В.

представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 03.06.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Київської області

від 23.09.2020

у справі № 911/258/20 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товарситва "Українська залізниця"

до Фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача:

Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 67 160,24 гривень та зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 67 160,24 гривень та зобов`язання повернути майно.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.09.2020 у справі № 911/258/20 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково.

Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Радченко Наталію Олександрівну повернути Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" за актом приймання-передачі нежитлове приміщення - сарай багажний, площею 18,4 кв.м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, буд. 18 а.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" 3 588,59 гривень заборгованості по орендній платі, 34 728,90 гривень неустойки, 586,61 гривень пені, 132,67 гривень 3% річних та 3 323,78 гривень судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача виходячи із наведених ним обґрунтувань та наданих всіма учасниками справи доказів, підлягає частковому задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2020 у справі № 911/258/20 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 17 364,50 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 3 171,17 грн пені та 669,86 грн річних.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 17 364,50 грн заборгованості по оренді, 3 171,17 грн пені та 669, 86 грн є необґрунтованим та таким, що базується на невірному застосуванні норм матеріального права.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2020 у справі № 911/258/20 залишено без руху.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду на виконання вимог ухвали суду від 30.11.2020 від скаржника надійшло підтвердження усунення недоліків апеляційної скарги.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Кропивна Л., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 відкрите провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства «Українська залізниця» та призначено розгляд справи на 02.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 розгляд справи відкладено № 911/258/20 на 16.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 справу №911/258/20 прийнято до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Кропивна Л.В., Ходаківська І.П. та призначено розгляд справи на 03.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 розгляд справи № 911/258/20 відкладено на 23.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 розгляд справи відкладено на 13.04.2021.

У зв`язку з перебуванням головуючого суді з 25.03.2021 по 30.04.2021 на лікарняному, розгляду справи не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2021 справу № 911/258/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 року розгляд справи № 910/11885/20 відкладено на 03 червня 2021 о 15 год. 20 хв.

Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

Представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2020 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники Фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській Черкаській та Чернігівській областях у судове засідання не прибули, відзив на апеляційну скаргу до суду не подали.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатній обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору у судове засідання обов`язковою не визнавалась, дійшов висновку, що неявка зазначених вище представників учасників справи у судове засідання, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Крім того, судова колегія, з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2006 РВ ФДМУ по Київській області та ФОП Радченко Н.О. (надалі відповідач/орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 409 (надалі - договір оренди), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення-сарай багажний, площею 19,5 кв.м., розміщене за адресою Київська область, м. Бровари, ст. Бровари ПЗЗ, вул. Димитрова, 5, що знаходиться на балансі Київського будівельно-монтажного управління № 1 з метою торгівлі медичними ветеринарними препаратами (п. 1.1. договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі оренди, але не раніше дати підписання акту приймання-передачі майна між балансоутримувачем та орендарем

Відповідно до п. 10.1. цей договір укладено строком на 364 дні, що діє з 20.10.2006 до 19.10.2007 включно.

Згідно із п. 5.6 договору оренди орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

На підставі акту приймання-передачі, об`єкт оренди передано у користування відповідача складеного між Київським будівельно-монтажним управлінням № 1 та ФОП Радченко Н.О. 20.10.2006.

03.03.2016 регіональною філією "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Радченко Н.О. було укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого майна від 20.10.2006 року № 409 та у зв`язку з утворенням ПАТ "Українська залізниця" відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови КМУ "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та керуючись ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", сторони дійшли згоди про наступне: 1. встановити, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 20.10.2006 № 409 є ПАТ "Укрзалізниця"; 2. замінено найменування балансоутримувача на виробничий підрозділ Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця"; 3. визначено розмір оренди за базовий місяць - листопад 2015 у розмірі 578,73 гривень без ПДВ та реквізити одержувача коштів - виробничого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця; 4. виклали п. 10.1. договору оренди у наступній редакції " 10.1. Цей договір діє з 01.12.2015 по 31.03.2016 включно".

03.03.2016 регіональною філією "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Радченко Н.О. на виконання умов додаткового договору від 03.03.2016 було складено акт приймання-передачі в оренду нерухомого (або іншого) майна, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - сарай багажний, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, 18а, площею 19,5 кв.м.

Додатковими договорами від 09.06.2016, 30.09.2016 строк договору продовжувався до 30.06.2016 та 31.10.2016 відповідно. Додатковим договором від 29.12.2016 визначено розмір орендної плати з 01.10.2016 - 670 гривень, без ПДВ та строк дії договору з 01.11.2016 по 31.12.2017. Додатковим договором від 25.05.2017 визначено розмір орендної плати з 01.04.2017 - 904 гривень, без ПДВ та встановлено строк дії договору з 01.04.2017 по 31.10.2017 включно. Додатковим договором від 22.12.2017 замінено найменування балансоутримувача та встановлено строк дії договору з 01.11.2017 по 31.12.2017 включно. Додатковим договором від 09.01.2018 змінено найменування балансоутримувача та встановлено строк чинності договору з 01.01.2018 по 31.03.2018 включно.

25.07.2018 листом позивач повідомив відповідача про те, що 30.06.2018 закінчився строк дії договору та про необхідність повернення майна з оренди на користь балансоутримувача шляхом підписання акту приймання-передачі.

Посилаючись на те, що орендарем після закінчення строку дії договору оренди орендоване майна за актом приймання-передачі повернуто не було, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом та згідно позовної заяви у новій редакції (поданої у порядку усунення недоліків первісно поданої позовної заяви) просив суд зобов`язати відповідача протягом 3-х календарних днів після набрання рішенням законної сили повернути нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, 18а шляхом складання акту-приймання-передачі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати у розмірі 20 953,09 гривень, неустойку у розмірі подвійної орендної плати у розмірі 41 646,84 гривень, пеню у розмірі 3 757,78 гривень та три відсотки річних у розмірі 802,53 гривень.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що ПАТ "Укрзалізниця" не підтвердило переходу до нього права власності на орендоване майно, а тому і підстави для переходу до ПАТ "Укрзалізниця" функцій орендодавця за відповідними договорами відсутні, орендоване майно протягом всього часу від моменту укладання договору від 20.10.2006 року перебуває у володінні та користуванні відповідача, а строк дії цього договору неодноразово продовжувався, посилання позивача на додаткові договори, що укладено 03.03.2016 та наступні, в яких стороною-орендодавцем зазначено ПАТ "Укразлізниця" безпідставні, оскільки вони укладалися без сторони основного договору, а саме Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області. Підписи на зазначених договорах відповідачу не належать, зазначені договори ФОП Радченко Н.О. ніколи не укладалися, її підписи у договорах не відповідають її підпису, виконаному нею у паспорті та візуально є різними. Надані позивачем в обґрунтування прав на об`єкт оренди документи факту переходу до позивача права власності не підтверджують, право власності позивача на об`єкт оренди належним чином не зареєстроване, вимога про повернення майна площею 18,4 кв.м., що розташоване за адресою м. Бровари, вул. Димитрова 18а не може бути задоволена оскільки у користуванні відповідача перебуває нерухоме майно площею 19,5 кв.м., та яке розташоване за адресою м. Бровари, вул. Димитрова, 5.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях у своїх поясненнях проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що укладання ПАТ "Укрзалізниця" та відповідачем додаткового договору від 03.03.3016, відповідно до якого ПАТ "Укрзалізниця" прийняло на себе функції орендодавця відбулося без повідомлення та погодження цього питання із РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. Сама угода суперечить вимогам законодавства, зокрема ч. 4 ст. 10 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та внутрішнього наказу ПАТ "Укрзалізниця" № 071 від 10.02.2016 "Про деякі питання щодо майна ПАТ "Укрзалізниця". До моменту проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, внесеного до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця", воно залишається державною власністю із відповідним режимом орендних правовідносин, сплати орендної плати тощо. До моменту проведення відповідної державної реєстрації прав позивача підстав стверджувати про перехід до ПАТ "Укрзалізниця" прав та обов`язків орендодавця за договором оренди у розумінні ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не має.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" позивач утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються у державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту); його статут затверджується Кабінетом Міністрів України; його засновником є держава в особі Кабінету Міністрів України; воно є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Згідно із частиною 2 статті 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені до статутного капіталу Товариства, здійснюється протягом двох років з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, внесене до статутного капіталу позивача, здійснюється на підставі передавального акта та акта оцінки майна залізничного транспорту, внесеного до його статутного капіталу. Передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства.

Статтями 1, 2 Статуту позивача, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 735 від 02.09.2015 визначено, що позивач є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" № 200 від 25.06.2014 та є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Згідно із статтею 30 Статуту майно позивача складають основні фонди, оборотні засоби, кошти, майнові права, зокрема, право господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання, інші матеріальні та нематеріальні активи, цінні папери, а також інші активи, відображені у бухгалтерському обліку позивача.

Статтею 31 Статуту передбачено, що майно позивача формується, зокрема, за рахунок майна, внесеного засновником до його статутного капіталу.

Відповідно до статті 32 Статуту, здійснюючи право власності, позивач володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Розпорядження майном товариства, у тому числі шляхом списання, відчуження, передачі у користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом.

Статтею 34 Статуту визначено, що позивач використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за позивачем на праві господарського відання, включається до його активів.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що 18.08.2015 Міністерство інфраструктури України у межах процедури з утворення ПАТ "Українська залізниця" та на виконання вимог Постанови КМ України № 200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затвердило зведений перелік майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця", що є додатком до Зведеного передавального акту від 06.08.2015, що також затверджений Міністерством інфраструктури України.

Відповідно до Зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", що вноситься до статутного капіталу позивача (пункт 491), до статутного капіталу позивача увійшла будівля сараю багажного ст. Бровари за адресою розташування - м. Бровари, ст. Бровари, вул. Димитрова, 18-А.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21.10.2015 відбулась державна реєстрація позивача.

Визначаючи правові, економічні та організаційні особливості утворення позивача, Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не змінює правової природи злиття як однієї з форм реорганізації юридичної особи, що врегульоване, зокрема, статтями 104, 106, 107 Цивільного кодексу України та передбачає перехід майна, прав та обов`язків від юридичних осіб, які реорганізуються, до правонаступників на підставі передавального акту.

Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" також закріплює, що позивач є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а також передбачає складання відповідного зведеного передавального акту на основі узагальнених даних передавальних актів, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту.

Статтею 4 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" врегульовано формування статутного капіталу позивача, яка передбачає внесення до його статутного капіталу, зокрема, майна залізничного транспорту загального користування на підставі обліку його на балансах відповідних осіб без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" у позивача є обов`язок переоформити правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, внесені до його статутного капіталу, протягом двох років з дня його державної реєстрації.

Разом з тим, Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до позивача, як правонаступника, усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно, фактом вчинення ним дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до позивача з моментом реєстрації за ним таких прав.

Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не передбачає залишення певних прав щодо зазначеного майна (управління, розпорядження) у підприємств залізничного транспорту до їх переоформлення позивачем, а також не встановлює правових наслідків невиконання позивачем зазначеного обов`язку протягом установленого строку, зокрема у вигляді припинення його прав щодо відповідного нерухомого майна чи повернення учасників правовідносин правонаступництва у попередній стан з обов`язком поверненням відповідного майна підприємствам залізничного транспорту тощо.

Згідно із абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" документами, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу позивача, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту.

При цьому позивач набув право власності на майно залізничного транспорту з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відтак, приймаючи рішення про утворення позивача шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до позивача права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.

При цьому статус позивача як правонаступника відповідних підприємств залізничного транспорту безпосередньо визначений Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Статутом, які не передбачають можливості запровадження винятків чи обмежень щодо такого правонаступництва, відстрочення набуття права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.

Таким чином, не вчинення позивачем дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені при його створенні до статутного капіталу, не може бути підставою для висновку про відсутність переходу до нього відповідних речових прав від підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок такої реорганізації.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 904/5881/18.

З огляду на затвердження Міністерством інфраструктури України 18.08.2015 зведеного передавального акту та зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця" та проведення 21.10.2015 державної реєстрації позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на дату укладення Додаткової угоди від 03.03.2016 позивач володів нерухомим майном, що було предметом договору оренди від 20.10.2006 року № 409 на праві власності.

Враховуючи набуття позивачем права власності на нерухоме майно до укладення додаткового договору від 03.03.2016, у спірних правовідносинах відбулась заміна сторони у договорі оренди від 20.10.2006 року № 409, а саме до позивача перейшли права орендодавця за цим договором у тому ж обсязі та на умовах, які мало Регіональне відділення Фонду державного майна України у Київській області, про що вірно вказав суд першої інстанції.

З огляду на що суд першої інстанції також дійшов вірного висновку відхиляючи заперечення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, що її не було залучено до участі у процесі внесення відповідних змін до укладеного ним договору оренди.

Що стосується посилання на положення ч. 4 ст. 10 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та внутрішнього Наказу ПАТ "Укрзалізниця" № 071 від 19.02.2016 про те, що до затвердження Кабінетом Міністрів України відповідного порядку передачі майна, що внесено до статутного капіталу позивача, позивач був позбавлений повноважень внесення відповідних змін до діючих договорів оренди.

Згідно із внутрішнім Наказом ПАТ "Укрзалізниця" № 071 від 19.02.2016 керівникам структурних підрозділів апарату Товариства, регіональних філій, філій заборонено вчиняти будь-які дії щодо передачі в оренду основних засобів та нематеріальних активів, внесених до статутного капіталу позивача, до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України.

Однак, невизначення Кабінетом Міністрів такого порядку не означає відсутності у позивача правомочностей на приведення у відповідність із набуттям ним прав та обов`язків підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок проведеної реорганізації, вже існуючих договорів оренди, що було укладено до моменту утворення ПАТ "Укрзалізниця".

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок набуття позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна, що був предметом договору оренди від 20.10.2006 року № 409, додатковий договір від 03.03.2016 є належною правовою підставою для висновків про набуття позивачем прав та обов`язків орендодавця орендованого майна.

З наявної у матеріалах справи відповіді відповідача на претензії позивача від 23.10.2018 та від 18.07.2019 вбачається, що відповідач не заперечував факт підписання із позивачем додаткового договору від 03.03.2016, акту приймання-передачі від 03.03.2016 та інших додаткових договорів, укладених після 03.03.2016.

Відповідач посилався лише на нікчемність зазначених договорів з огляду на інформацію отриману ним вже після їх укладення про непроведення державної реєстрації права власності позивача на об`єкт оренди.

Тобто відповідач у своїх відповідях на претензію не вказував на те, що ним зазначені договори взагалі не підписувалися. Навпаки він цитує зміст зазначених договорів чим демонструє свою обізнаність із приводу правовідносин, що обумовлені укладеними договорами.

Згідно із ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналогічний принцип закладено і у п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що учасник цивільних правовідносин, реалізуючи свої права та здійснюючі повноваження має діяти добросовісно та розумно, з повагою ставитися до прав та інтересів іншої сторони.

Тобто, заперечення відповідача проти позову ґрунтуються, зокрема на твердженнях про те, що підпис у додатковому договорі від 03.03.2016 та інших угодах після цієї дати відповідачу не належать. Тим самим відповідач допускає факт підроблення його підпису у зазначених договорах.

Однак, попередня поведінка відповідача, яка полягала у безпосередньому користуванні орендованим майном, сплаті орендної плати на користь отримувача коштів, реквізити якого було викладено, зокрема у додатковому договорі від 03.03.2016 та у наступних угодах, підписання актів прийому-передачі виконаних робіт (послуг) щодо оренди з особою, що визначена відповідними додатковими договорами як особа, що уповноважена діяти від імені ПАТ "Укрзалізниця" та, власне, у незапереченні самого факту підписання додаткового договору від 03.03.2016 та наступних договорів є свідченням недобросовісної поведінки відповідача, що була проявлена зокрема під час подання відзиву на позовну заяву та викладення тверджень про не підписання зазначених договорів та їх вірогідну фальсифікацію.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відхилення аргументів відповідача про те, що додатковий договір від 03.03.2016 та наступні додаткові договори від 29.06.2016, 30.09.2016, 29.12.2016, 25.05.2017, 22.12.2017, 09.01.2018 про зміни договору оренди від 20.10.2006 року № 409 ним не підписувалися, з огляду на їх недоведеність та суперечливість.

Позивач просив зобов`язати відповідача повернути орендоване приміщення протягом 3-х календарних днів після набрання рішенням законної сили шляхом складання акту приймання-передачі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, у цій частині, позивач посилався на те, що договір оренди від 20.10.2006 року № 409 із відповідними змінами до нього припинив свою дію 30.06.2019.

Так, останні зміни до договору оренди від 20.10.2006 року № 409 було внесено сторонами 09.01.2018 та встановлено кінцеву дату строку дії договору - 31.03.2018.

25.07.2018 позивач направив на адресу відповідача лист (т. 1 а.с.40), в якому зазначив про припинення 30.06.2018 строку дії договору та вимагав повернення балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі.

Проте, доказів на підтвердження факту направлення зазначеного листа на адресу відповідача позивачем до матеріалів справи долучено не було, а тому достеменно пересвідчитися у тому, що такий лист дійсно на адресу відповідача направлявся та ним отримувався не є за можливе, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до пункту 10.7 договору оренди чинність цього договору припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно із пунктом 10.6 договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Зазначене положення договору повністю відповідає положенням ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

У додатковому договорі від 09.01.2018 сторони виклавши у новий редакції п. 10.1. договору оренди та встановивши строк його дії з 01.01 2018 - 31.03.2018 остаточно визначили строк дії договору оренди тривалістю у три місяці.

Стверджуючи про припинення строку дії договору 30.06.2018, позивач, ймовірно виходив саме із положень п. 10.6 договору оренди, а саме про те, що оскільки протягом місяця (протягом квітня) після закінчення строку на який договір було укладено (до 31.03.2018) жодна зі сторін не заперечувала проти продовження його дії, то він продовжив свою дію на той самий строк - три місяці та на тих саме умовах. Та, відповідно, наступною датою закінчення строку дії договору позивач справедливо вважав 30.06.2018.

Поряд із цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач продовжував користуватися орендованим майном після спливу цього строку, тобто після 30.06.2018, а тому для тверджень про припинення договору саме 30.06.2018 позивач мав би довести, що ним було направлено на адресу відповідача відповідну заяву про заперечення проти продовження такого користування протягом липня 2018.

Заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем у силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини 3 ст. 202 Цивільного кодексу України.

У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту.

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі № 910/719/19.

Посилання позивача на те, що 25.07.2018, тобто протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (30.06.2018) він направив на адресу позивача відповідний лист із вимогою про повернення орендованого майна, належними доказами недоведений. У суду відсутні можливості дійти висновку, що відповідна заява позивача була доведена до відома відповідача у той спосіб, як то вимагається для настання наслідків, обумовлених цим одностороннім правочином. А тому, не є за можливе дійти висновку про те, що договір припинив свою дію саме 30.06.2018, про що вірно вказав суд першої інстанції.

З огляду на це, а також на визначений сторонами у додатковому договорі від 09.01.2018 строк дії договору, що становить 3 місяці, суд приходить до висновку, що після 30.06.2018 строк дії договору було продовжено на той самий строк, а саме до 30.09.2018, адже доказів направлення на адресу відповідача заяви від 25.07.2018 про заперечення проти продовження дії договору після 30.06.2018 матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2018 позивач звернувся до відповідача із претензією, зі змісту якої вбачається що позивач, посилаючись на вже настання факту припинення договору 30.06.2018, заперечував проти продовження наступного користування відповідачем орендованим майном та виклав вимогу про його повернення та сплату неустойки.

У своїй відповіді на зазначену претензію відповідач підтвердив факт її отримання 23.10.2018, з огляду на що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач протягом місяця після закінчення строку дії договору (30.09.2018) чітко зазначив відповідачу про свої заперечення проти продовження користування орендованим майном, відповідач із такою вимогою був ознайомлений, не дивлячись на те, що у тексті претензії позивач посилався на факт припинення договору 30.06.2018, тим не менш, волевиявлення позивача, що було сформульовано у зазначеній претензії дає підстави стверджувати про те, що у ній викладено заперечення проти наступного продовження дії договору у розумінні п. 10.6 договору оренди та положень ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

При цьому, чинне законодавство не передбачає спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення. Не визначено відповідної форми такого повідомлення і у тексті договору оренди.

Однак, слід зауважити, що орендар має бути повідомлений про волевиявлення орендодавця про припинення договору оренди у спосіб, який може зафіксувати реалізацію орендодавцем такого волевиявлення та обізнаність орендаря про його таке волевиявлення.

Таким чином, претензія від 13.10.2018, яка, як зазначає сам відповідач у відповіді на неї, була ним отримана цього ж дня, дає суду можливість дійти висновку, що датою припинення договору оренди є 30.09.2018, оскільки протягом одного місяця від цієї дати позивач чітко визначив свої заперечення проти наступного продовження строку дії договору, продовження користування відповідачем орендованим майном та висловив вимогу про його повернення.

Так, обов`язок щодо повернення орендованого майна у разі припинення договору визначений сторонами у п. 5.6. договору оренди.

Судом першої інстанції було встановлено дату припинення договору оренди - 30.09.2018.

Статтею 291 Господарського кодексу України, статтею 785 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлюють обов`язок орендаря у разі припинення договору оренди негайно повернути орендоване майно орендодавцю у стані, в якому воно було одержано.

Згідно із частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Відповідно до пункту 2.4. договору оренди у разі припинення цього договору майно повертається орендарем балансоутримувачу за актом приймання-передачі.

Отже, встановивши, що договір оренди припинився 30.09.2018 та приймаючи до уваги, що відповідач свого обов`язку щодо повернення майна не виконав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав звернення позивача до суду із розглядуваним позовом у частині вимог про зобов`язання відповідача повернути орендоване майно у примусовому порядку.

Крім того, у позовній заяві, у редакції, поданій на адресу суду першої інстанції у порядку усунення недоліків первісно поданої заяви, позивач просив суд зобов`язати відповідача повернути позивачу протягом 3-х календарних днів після набрання судовим рішенням законної сили окреме індивідуально визначене нерухоме майно-нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, 18а, шляхом складання акту приймання-передачі.

Відповідач проти позову у цій частині заперечував, окрім іншого, з тих мотивів, що у нього у користуванні перебуває нежитлове приміщення, загальною площею 19,5 кв.м., що розташоване за адресою м. Бровари, вул. Димитрова, 5.

З наявних у матеріалах справи доказів, а саме листа відокремленого підрозділу - Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління №1 від 27.08.2012, адресоване РВ ФДМУ по Київській області та відповідачу вбачається, що останніх повідомлено про зміну адреси об`єкту оренди з вул. Димитрова, 5 на вул. Димитрова, 18а та зміну площі приміщення внаслідок проведення його технічної інвентаризації з 19,5 кв.м на 18,4 кв.м.

Поряд із цим доказів на підтвердження направлення зазначеного листа та його отримання адресатами, яких він стосується до матеріали справи не містять.

У додатковому договорі від 03.03.2016 та акті приймання-передачі, складеному на його виконання сторони визначили, що об`єкт оренди знаходиться за адресою м. Бровари, вул. Димитрова, 18а, а площа об`єкта становить 19.5 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2008, багажний сарай, що є предметом договору оренди, є частиною комплексу будівель та споруд, розташованих у м. Бровари, вул. Димитрова, 18а, відомості про який зазначені у зведеному переліку майна державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", складеного на підставі результатів інвентаризації майна станом на 31.07.2014, затвердженого міністром інфраструктури України.

Зі змісту зазначеного свідоцтва про право власності від 05.08.2008 до складу комплексу будівель у м. Бровари, вул. Димитрова, 18а входить також багажний сарай, Ж-1, 18,4 кв.м.

Жодних доказів на підтвердження того, що той об`єкт про повернення якого позивачем подано позов є іншим об`єктом, що у користуванні відповідача не перебуває, відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову у частині зобов`язання відповідача повернути позивачу індивідуально визначене нерухоме майно-нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, 18а, шляхом складання акту приймання-передачі.

Необхідність встановлення у судовому рішенні строку, протягом якого таке повернення має відбутися, як про це просить позивач, (протягом 3-х днів) є безпідставним, адже судом першої інстанції встановлено, що обов`язок відповідача негайно повернути орендоване майно після припинення договору наразі є невиконаним, при всій очевидності його існування, а тому встановлення будь-якого строку, протягом якого майно має бути повернуто є недоречним, адже починаючи ще з 01.10.2018 відповідач мав повернути орендоване майно позивачу і наразі такий обов`язок відповідачем не виконано, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, що нарахована за період з січня 2018 по листопад 2019 включно у розмірі 20 953,09 гривень.

Частиною 1 статті 2, частиною 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 1 ст. 283, ч. 3 ст.285 Господарського кодексу України та ст.ст.759, 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном на умовах оренди орендар (наймач) має сплачувати орендну плату.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата вноситься орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності. При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Пунктом 3.1. договору оренди, у редакції додаткового договору від 25.05.2017, орендна плата, визначена на підстав Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1995 №786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 578,73 гривень без ПДВ. Орендна плата, визначена за домовленістю сторін, з 01.04.2017 становить 904,00 гривень, без ПДВ.

Відповідно до пункту 3.2. договору оренди, у редакції додаткового договору від 03.03.2018 100% орендної плати перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувачем коштів визначено - Виробничий підрозділ Київського будівльно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії "Південно-західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", а у редакції додаткового договору від 09.01.2018 одержувачем коштів визначено Виробничий підрозділ "Київське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Укрзалізниця".

Згідно із пунктом 3.3. договору оренди орендна плата перераховується щомісяця, не пізніше 10 числа наступного місяця з врахуванням індексу інфляції.

А тому, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення орендних платежів щомісячно до 10 числа наступного місяця відповідно до п.3.1.-3.3. договору оренди про що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України та статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається часткове виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань у частині внесення орендної плати за користування орендованим майном.

Як вже зазначалося загальна сума стягуваної заборгованості з орендної плати становить 20 953,09 гривень, яка нарахована позивачем за період з січня 2018 по листопад 2019 включно.

Поряд із тим, як вже зазначалося, договір оренди припинився 30.09.2018.

Із припиненням дії договору оренди правові підстави для продовження нарахування орендної плати після цієї дати є безпідставним.

З огляду на, що орендну плату орендодавець може нараховувати, а орендар сплачувати чи стягувати її з орендаря у судовому порядку можна лише за період дії договору оренди аж до моменту його припинення, тобто у межах чинного договору оренди, адже саме договір оренди є належною правовою підставою для проведення такого нарахування та/чи сплати.

З моменту припинення договору оренди припиненими слід вважати і зобов`язання орендаря зі сплати орендної плати на майбутнє, а саме за час фактичного безпідставного користування майном до його повернення орендодавцеві. Як вбачається, умовами розглядуваного договору оренди не передбачено обов`язку орендаря сплачувати орендну плату після припинення договору.

За час неправомірного утримання орендованого майна та неповернення його орендодавцю після припинення договору оренди, для орендаря настають наслідки у вигляді обов`язку зі сплати неустойки, яка обраховується у розмірі подвійної орендної плати, що мала б бути нарахована за відповідний період.

Отже, з урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати можна вважати підставно нарахованими та пред`явленими до стягнення за період лише до 30.09.2018.

З наявного у матеріалах справи розрахунку, а також інших первинних документів, зокрема актів прийому-передачі, вбачається, що підписані і з боку відповідача та долучених до матеріалів справи саме, судом вбачається, що з урахуванням часткової сплати відповідачем орендної плати, залишок суми заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2018 по 30.09.2018 становить 3588,59 гривень, та саме у цій частині позовні вимоги суд вважає такими, що підлягають задоволенню, адже лише у цій частині судом вбачається порушення відповідачем свого зобов`язання (неналежним його виконанням) у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України у частині повної та своєчасної сплати орендної плати за договором оренди.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати у розмірі 41646,84 гривень, нарахованої за період з 01.07.2018 по 01.12.2019.

За змістом ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено у договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Поряд із цим, як вже зазначалося, договір оренди слід вважати припиненим з 30.09.2018, а не з 30.06.2018, як про це зазначає позивач, а тому правові підстави для проведення нарахування неустойки у розмірі подвійного розміру орендної плати виникають у позивача лише з 01.10.2018.

Здійснивши перевірку розрахунку неустойки, здійсненого позивачем але із урахуванням висновків суду першої інстанції щодо допустимого періоду її нарахування (01.10.2018-01.12.2019), колегія суддів погоджується з висновком про належне нарахування неустойки у розмірі 34 728,90 гривень та саме у цій частині позовні вимоги щодо стягнення неустойки підлягають задоволенню.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам позивача про допустимість та можливість здійснення одночасного нарахування як орендної плати за договором так і неустойки за правилами ст. 785 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх необґрунтованість.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/12949/16 та від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16.

Крім того, як вже зазначалося, одночасне нарахування і орендної плати і неустойки за один і той самий період є не можливим з огляду на те, що орендна плата може нараховуватися лише протягом строку дії договору оренди, із припиненням якого таке нарахування припиняється. Із припиненням договору оренди, у орендаря виникає лише обов`язок щодо негайного повернення орендованого майна і лише у разі невиконання такого обов`язку орендодавець набуває право на нарахування неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи нарахування заявленої до стягнення суми пені здійснено на підставі п.3.5 договору оренди, що зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині своєчасної сплати орендної плати.

Згідно із ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і у порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у передбаченому договором розмірі.

Згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п.3.5 договору, за умовами якого орендна плата, перерахована несвоєчасно або у не повному обсязі стягується відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума пені, у межах періоду нарахування, визначеного позивачем є такою, що підлягає задоволенню у розмірі 586,61 гривень.

Згідно із ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних, з урахуванням допустимого періоду нарахування позивачем орендної плати, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення 3% річних лише у розмірі 132,67 гривень та відповідно саме у цій частині позовні вимоги щодо стягнення 3% річних підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення та не з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, про які зазначає апелянт в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Дослідивши наявні у справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2020 у справі №911/258/20 - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2020 у справі № 911/258/20 - залишити без змін.

2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтжних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця"

3. Матеріали справи № 911/258/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у строки та порядку, визначеному ст.ст. 287, 288 ГПК України.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Ткаченка Б.О. у період з 14.06.2021 по 18.06.2021, перебуванням у відпустці судді Сітайло Л.Г. з 18.06.2021 по 23.06.2021 та судді Пашкіної С.А. з 24.06.2021 по 25.06.2021 повну постанову складено та підписано 29.06.2021.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна