ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Справа № 490/11851/16-а

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.,

за участі секретаря Кнауб А.А.;

без участі представників сторін, які в засідання не з?явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

господарську справу № 490/11851/16-а

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

до Миколаївського міського голови Сєнкевича Олександра Федоровича,

вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54000;

про визнання незаконним та скасування розпорядження від 13.10.2016 № 267р та зобов?язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 07.12.2016 звернулася до Миколаївського міського голови ОСОБА_2 з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог від 28.12.2016, про:

1) визнання незаконним та скасування розпорядження відповідача від 13.10.2016 № 267р про зупинення дії рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 року № 9/11 (в частині дії пункту 1.2 вказаного рішення ? нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_2 );

2) зобов?язання відповідача підписати та видати витяг з рішення від 11.10.2016 № 9/11 (щодо пункту 1.2 вказаного рішення ? нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_2 ).

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.01.2017 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.01.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

1) визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не внесення на повторний розгляд Миколаївської міської ради рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 "Про внесення доповнень до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають реалізації, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 №17/11", в частині об?єкта, зазначеного у підпункті 1.2 пункту 1 рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11;

2) зобов?язано Миколаївського міського голову винести на повторний розгляд Миколаївської міської ради рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 "Про внесення доповнень до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають реалізації, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 № 17/11", в частині об?єкта, зазначеного у підпункті 1.2 пункту 1 рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 09.07.2020 постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.01.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 скасовано, а провадження у справі № 490/11851/16-а ? закрито у порядку п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, згідно якого суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У подальшому ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.09.2020 задоволено заяву ОСОБА_1 в порядку ч. 3 ст. 354 КАС України, згідно якої у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, ? та вирішено справу № 490/11851/16 передати до Господарського суду Миколаївської області.

Згідно протоколу від 11.09.2020 автоматизованого розподілу даної справи, її розподілено для розгляду судді Давченко Т.М.

Ухвалою судді від 16.09.2020 залишено даний позов без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання цієї ухвали.

Від підприємця ОСОБА_3 12.10.2020 надійшла заява на усунення недоліків позову з уточненою позовною заявою, в якій позов приведено у відповідність до положень господарського процесуального законодавства.

Після надходження від підприємця ОСОБА_3 заяви на усунення недоліків позову з уточненою позовною заявою, ухвалою від 15.10.2020 відкрито провадження в даній справі, вирішено розглянути дану справу за правилами загального позовного провадження у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів; підготовче засідання призначено на 18.11.2020 об 11:45.

Ухвалою від 18.11.2020, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі; підготовче засідання відкладено на 08.12.2020.

Ухвалою від 08.12.2020, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 12.01.2021, проте в указану дату засідання не відбулося у зв?язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, про що сторонам направлені відповідні повідомлення.

Ухвалою від 18.01.2021 призначено підготовче засідання в даній справі на 10.02.2021.

Ухвалою від 10.02.2021, занесеною до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 03.03.2021.

Ухвалою від 03.03.3021, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання у даній справі відкладено на 07.04.2021.

Ухвалою від 07.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.05.2021, проте в указану дату засідання не відбулося у зв?язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, про що сторін у справі повідомлено телефонограмою.

Ухвалою від 17.05.2021 призначено підготовче засідання в даній справі на 16.06.2021.

На даний час, з урахуванням уточненої позовної заяви від 07.10.2020, позивач просить суд:

"Визнати розпорядження Миколаївського міського голови ОСОБА_2 від 13 жовтня 2016 року № 267р, яким було зупинено дію рішення Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2016 року № 9/11 "Про внесення доповнень до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають реалізації, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 № 17/11" ? незаконним та скасувати його в частині об?єкта зазначеного у підпункті 1.2 пункту 1 рішення Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2016 року № 9/11".

Позов мотивовано тим, що підприємцем Грабчинською за наявності для цього відповідних правових підстав подано заяву про приватизацію об?єкта нерухомості, який раніше орендовано нею за укладеним з Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради договором оренди.

За результатами розгляду заяви позивача Миколаївською міською радою прийнято рішення, яким внесено бажане позивачем майно до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації" з визначенням способу приватизації у вигляді "викупу".

Разом із тим, Миколаївський міський голова ОСОБА_2 оскаржуваним розпорядженням від 13.10.2016 № 267р необґрунтовано та безпідставно зупинив дію згаданого вище рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 в порядку ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому, на думку позивача, у подальшому Миколаївським міським головою не дотримано визначеного законодавством, зокрема, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 144 Конституції України, порядку дій міського голови після прийняття останнім розпорядження про зупинення рішення міської ради (винесення зупиненого рішення на повторний розгляд або звернення до суду з метою його оскарження).

За твердженнями позивача, на даний час оскаржуване розпорядження міського голови є незаконним та порушує право підприємця ОСОБА_3 на проведення приватизації шляхом викупу орендованого приміщення.

Миколаївський міський голова ОСОБА_2 у відзиві від 04.12.2020 № 7052/02.02.01-22/04.05/14/20 позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а оскаржуване розпорядження ? таким, що прийняте на підставі, в межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України.

Відповідач пояснює, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2016 у справі № 915/706/16, залишеним без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанцій, задоволено позов Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та зобов?язано підприємця ОСОБА_3 звільнити та повернути Управлінню з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради нежитлові цокольні приміщення літ. А-2 № 1 площею 32, 8 кв.м., № 2 площею 14, 5 кв.м., № 3 площею 3, 6 кв.м., № 4 площею 8, 5 кв.м., розміщених за адресою: АДРЕСА_2 згідно акту приймання - передачі.

При цьому на дату прийняття Миколаївською міською радою рішення № 9/11 ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 25.08.2016 була прийнята до провадження апеляційна скарга підприємця ОСОБА_3 по справі № 915/706/16.

У зв?язку з наведеними обставинами, згідно зауважень юридичного департаменту Миколаївської міської ради, доповнення переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації, нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ? було передчасним.

Крім того, відповідач зазначає, що всупереч вимог ст. 23 Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 21.01.2016 № 2/5 (далі ? Регламент), аркуш погодження до проекту рішення № 9/11 було надано до юридичного департаменту Миколаївської міської ради вже після його прийняття на сесії Миколаївської міської ради, у зв?язку з чим юридичний департамент з проектом рішення не ознайомлювався та був позбавлений можливості викласти в письмовому вигляді свої зауваження або пропозиції; відповідна інформація також не була доведена депутатам ради до прийняття рішення.

При цьому Миколаївський міський голова зазначає, що ним виконані вимоги ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо винесення на повторний розгляд Миколаївської міської ради рішення № 9/11, дію якого зупинено оскаржуваним розпорядженням.

Так, відповідач пропонував включити розгляд ветованого рішення до порядку денного, проте спочатку його пропозиція не була підтримана Миколаївською міською радою, у подальшому спірне питання за результатами голосування не було включено до порядку денного сесії міської ради, після чого востаннє запропоноване питання за результатами голосування було виключено з порядку денного сесії міської ради.

Відповідач також вважає, що, хоча спір і стосується майнового інтересу, питання щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами комунальної власності належать до виключної компетенції Миколаївської міської ради, яка як орган місцевого самоврядування здійснює правомочності власника комунального майна. В свою чергу Миколаївський міський голова якраз таки реалізує у цій частині владні управлінські функції, оскільки, як уже зазначалося, зупинення рішень міської ради є інструментом оперативного впливу міського голови на рішення, які приймаються радою з порушенням норм законодавства

Відповідачем також 07.05.2021 подані до суду додаткові пояснення від 05.05.2021 № 2887/02.02.1-22/02.06/14/21, в яких Миколаївський міський голова виклав додаткові доводи в обґрунтування позиції щодо відсутності підстав для задоволення позовної заяви. Зокрема, відповідачем зазначено про неправильне, на його думку, обрання позивачем способу захисту свого порушеного права та незазначення того, які саме інтереси позивача порушені оскаржуваним розпорядженням та в чому полягає його невідповідність вимогам законодавства.

Разом із тим, указані вище заперечення судом не розглядаються, оскільки, згідно ч. 1 ст. 165 ГПК України, заперечення проти позову викладаються відповідачем у відзиві на позовну заяву. В даному ж випадку відзив не містить заперечень, викладених у додаткових поясненнях; при цьому указані пояснення подані до суду за межами строку, встановленого для подання відзиву на позов і до них не додано доказів направлення пояснень позивачу.

Інших документів по суті справи під час її розгляду в Господарському суді Миколаївської області від сторін не надійшло.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Підприємцем ОСОБА_3 , яка є переможцем конкурсу на право оренди нежитлового приміщення площею 59,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (орендарем), 06.04.2015 укладено з Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (орендодавцем) договір від 06.04.2015 оренди указаного вище нерухомого майна, згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, керуючись наказом орендодавця (відповідно до Положення) від 31.03.2015 № 87/03 ? нежитлові приміщення літ. А-2 загальною площею 59,4 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_2 на цокольному поверсі, що знаходяться на балансі ЖЕК "Забота", вартість яких становить за експертною оцінкою 92070 грн. станом на 31.01.2015, з метою використання під торгівельну діяльність (п. 1.1 договору оренди).

Сторонами погоджено, що орендна плата визначається на підставі Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, затвердженого рішенням міської ради від 20.10.2011 № 10/15 та протоколу № 2 засідання конкурсної комісії, створеної на підставі наказу управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 16.02.2015 № 20/03 "Про проведення конкурсу та затвердження конкурсної комісії по проведенню конкурсу на право оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 ", і становить без ПДВ за перший місяць оренди 2574 грн. 59 коп.; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.п. 3.1, 3.3 договору).

Сторонами погоджено, що договір укладено строком на 1 рік, що діє з 06.04.2015 по 06.04.2016 включно.

За твердженнями позивача, не спростованими відповідачем, під час підписання акту прийняття-передачі орендованого майна та отримання від Управління ключів з?ясовано, що орендовані приміщення знаходяться у стані, непридатному для їх використання відповідно до мети договору оренди (торгівельна діяльність), у зв?язку з чим позивачем укладено з Управлінням додаткову угоду від 06.05.2015 до договору оренди, якою викладено пункт 3.1 договору в такій редакції: "Орендна плата визначається на підставі Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, затвердженого рішенням міської ради від 20.10.2011 № 10/15 (із змінами та доповненнями), і становить без ПДВ у травні 2015 року 30,00 грн.".

У зв?язку з викладеними обставинами позивачем за погодження постійної комісії Миколаївської міської ради з питань управління комунальною власністю в листі від 02.06.2015 № 921/10.01-07/15, проведені невід?ємні поліпшення об?єкта оренди, після чого подано заяву про приватизацію цього об?єкта в порядку, передбаченому законодавством (т. 2, а.с. 77, 79).

За результатами розгляду заяви позивача Миколаївською міською радою прийнято рішення від 11.10.2016 № 9/11, яким вирішено доповнити перелік об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації" об?єктами, серед яких зазначено і приміщення по АДРЕСА_2 , орендоване позивачем. У пункті 2 рішення визначено спосіб приватизації для об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, зазначених у п. 1 цього рішення (т. 2, а.с. 83-84).

Разом із тим, Миколаївський міський голова ОСОБА_2 оскаржуваним розпорядженням від 13.10.2016 № 267р зупинив дію згаданого вище рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 в порядку ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (т.2, а.с. 85).

За твердженнями позивача, після прийняття оскаржуваного розпорядження Миколаївським міським головою не дотримано визначеного законодавством, зокрема, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 144 Конституції України, порядку дій міського голови після прийняття останнім розпорядження про зупинення рішення міської ради (винесення зупиненого рішення на повторний розгляд або звернення до суду з метою його оскарження), у зв?язку з чим на даний час оскаржуване розпорядження міського голови є незаконним (протиправним) та порушує право підприємця ОСОБА_3 на проведення приватизації шляхом викупу орендованого приміщення.

При цьому відповідач звертає увагу на те, що пунктом 1 частини 1 статті 18 (чинного на час прийняття Миколаївською міською радою рішення від 11.10.2016 № 9/11) Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" визначені вимоги до приватизації об?єктів групи "А", які в даному випадку дотримано.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" визначено, що до об?єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об?єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України. Частиною 2 статті 5 Закону визначено виключний перелік об?єктів що не підлягають приватизації, до якого спірне приміщення не входить.

Частиною 9 статті 11 вказаного Закону визначено, що відмова державними органами приватизації у включенні до переліку об?єктів, що підлягають приватизації, можлива у разі: коли підприємство, що пропонується приватизувати, перебуває у процесі ліквідації; коли законодавством установлено обмеження щодо приватизації об?єкта; вмотивованої відмови органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об?єктів, що підлягають приватизації; невключення Кабінетом Міністрів України за поданням Фонду державного майна України до переліку об?єктів великої приватизації, що підлягають приватизації.

За твердженнями позивача, не спростованими відповідачем, підстави для відмови у включенні бажаного підприємцем Грабчинською об?єкту нерухомості до переліку об?єктів, що підлягають приватизації ? відсутні.

На думку підприємця ОСОБА_3 , внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження та подальшої бездіяльності відповідача її фактично позбавлено можливості реалізувати право на приватизацію нерухомості.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 144 Конституції України, визначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У відповідності до п. 30 ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на приватизацію нерухомого майна, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішувалися питання щодо: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об?єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об?єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об?єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об?єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в редакції, чинній на час прийняття Миколаївським міським головою оскаржуваного розпорядження, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов?язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід?ємною частиною протоколу сесії ради.

Рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов?язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

Наведені положення Закону кореспондуються з ч. 4 ст. 34 Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання, згідно якої рішення ради у п?ятиденний термін з моменту його прийняття може бути призупинено міським головою і винесено на повторний розгляд ради із обґрунтуванням зауважень. Міська рада зобов?язана у двотижневий термін повторно розглянути рішення. Якщо Рада відхилила зауваження міського голови й підтвердила попереднє рішення 2/3 голосів від загального складу Ради, воно набирає чинності.

Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження (ч. 8 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Таким чином, наведеними вище положеннями ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ч. 4 ст. 34 Регламенту Миколаївської міської ради відповідачу надано право у випадку виникнення у нього зауважень до рішення міської ради зупинити таке рішення у п?ятиденний строк з моменту його прийняття. При цьому, зауваження мають бути обґрунтованими і в разі зупинення рішення міської ради, у міського голови виникає обов?язок внесення цього рішення на повторний розгляд ради із обґрунтуванням зауважень, а у міської ради, відповідно, ? обов?язок у двотижневий строк повторно розглянути рішення.

Якщо зауваження міського голови будуть визнані радою обґрунтованими, рада може змінити чи скасувати зупинене рішення, а у разі безпідставності зауважень міського голови ? залишити рішення без змін.

Норми законодавства не містять прямого зобов?язання щодо одночасного внесення на повторний розгляд ради відповідного рішення, а лише встановлюють двотижневий строк, в межах якого воно має бути переглянуте разом із зауваженнями голови ради.

Із змісту наведених положень законодавства можна також дійти висновку щодо змісту розпорядження, яким може бути зупинене рішення міської ради: таке розпорядження має містити посилання на норми (положення), якими голова обґрунтовує свою незгоду з рішенням ради. Така незгода може базуватися, зокрема, на: порушеннях норм законодавства, процедурі подання проекту рішення, тощо.

Таким чином, зауваження міського голови повинні бути викладені у правовому акті ? розпорядженні. Це пояснюється тим, що діяльність міського голови щодо зупинення рішення ради створює певні правові наслідки, і ця діяльність відповідно до Закону повинна бути обґрунтована. Водночас, голова відповідної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження, а отже єдиним правовим актом, у якому можуть бути викладені зауваження міського голови з наведенням обґрунтувань щодо зупинення рішення ради є розпорядження.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі № 857/13657/19.

Одночасно, право накладати вето на рішення відповідної ради належить до дискреційних повноважень голови цієї ради, яке, в подальшому, може бути подолане самою радою. Суд не вправі надавати оцінку підставам для накладення такого вето.

В даному випадку дослідженню судом підлягає лише наявність або відсутність в оскаржуваному розпорядженні обґрунтування його прийняття.

В даному випадку Миколаївським міським головою було реалізоване право зупинити рішення міської ради, передбачене ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", шляхом видання оскаржуваного розпорядження.

Разом із тим, зазначене розпорядження не містить викладення підстав його прийняття (зауважень міського голови). Натомість, розпорядження містить лише посилання на положення ч. 4 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; посилання на наявність будь-яких додатків до розпорядження останнє також не містить.

При цьому, згідно витягу із стенограми 9-ої сесії Миколаївської міської ради VII скликання (четверте пленарне засідання 25.10.2016), Миколаївський міський голова на зазначеному засіданні оголосив про прийняття оскаржуваного розпорядження та виклав підстави його прийняття в усному порядку.

Викладені обставини суд визнає такими, що свідчать про невідповідність оскаржуваного розпорядження вимогам Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Регламенту Миколаївської міської ради.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до ч. 11 ст. 22 Регламенту Миколаївської міської ради, пропозиції щодо питань на розгляд Ради можуть вноситися міським головою, постійними комісіями Ради, депутатами Ради, виконавчим комітетом Ради та загальними зборами громадян. Пропозиції щодо прийняття рішень, які відповідно до закону є регуляторними актами, вносяться з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно ч.ч. 5, 14 ст. 23 Регламенту, пропозиції до порядку денного чергової сесії Ради із зазначенням доповідача, проектом рішення та іншими матеріалами, що планується винести на розгляд Ради, подаються до апарату Ради в друкованій та електронній формі не пізніше як за 30 днів до їх розгляду на пленарному засіданні Ради, крім випадків термінового розгляду питань; проекти рішень та інші матеріали, що плануються до розгляду на засіданні Ради надсилаються апаратом Ради не пізніше ніж за сім днів до дня проведення засідання Ради на електронну пошту депутатів Ради, а за письмовою заявою депутата Ради надаються йому в той самий термін у друкованому вигляді на паперовому носії.

Частинами 4-5 статті 27 Регламенту визначено, що рішення про включення або виключення питання з проекту порядку денного пленарного засідання Ради приймається більшістю голосів депутатів від загального складу Ради. Проект порядку денного пленарного засідання Ради, сформований відповідно до вимог цього Регламенту, затверджується в цілому більшістю голосів депутатів від загального складу Ради. Після затвердження порядку денного пленарного засідання Ради головуючий на пленарному засіданні може запропонувати порядок роботи пленарного засідання, який затверджується процедурним рішенням Ради. Порядок роботи пленарного засідання Ради регулює питання тривалості пленарного засідання, час перерви та інші питання, що стосуються організації роботи пленарного засідання Ради.

Частиною 4 статті 34 Регламенту передбачено, що рішення ради у п?ятиденний термін з моменту його прийняття може бути призупинено міським головою і винесено на повторний розгляд ради із обґрунтуванням зауважень. Міська рада зобов?язана у двотижневий термін повторно розглянути рішення. Якщо Рада відхилила зауваження міського голови й підтвердила попереднє рішення 2/3 голосів від загального складу Ради, воно набирає чинності.

Згідно ст. 28 Регламенту, кожне питання порядку денного обговорюється на пленарному засіданні Ради. Після закінчення обговорення, якщо депутатами не внесені зауваження, пропозиції та поправки, крім редакційних правок, проект рішення Ради ставиться на голосування для прийняття у цілому.

Після оголошення головуючим початку голосування ніхто не може його перебивати. З початку голосування і до оголошення його результатів слово нікому не надається.

Рішення Ради вважається прийнятим, якщо на пленарному засіданні за нього проголосувало більше половини депутатів від загального складу Ради. При встановленні результатів голосування до загального складу Ради включається міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні Ради, і враховується його голос.

Частинами 26-29 указаної статті визначено, що якщо проект рішення на пленарному засіданні не прийнято, повторний розгляд такого проекту рішення можливий на наступному (черговому, позачерговому) пленарному засіданні Ради з обов?язковим розглядом проекту рішення на засіданні профільної постійної комісії Ради. Якщо при проведенні голосування з питання порядку денного рішення Ради не прийнято, повторний розгляд цього питання можливий не більше одного разу на пленарному засіданні Ради відповідно до рішення, прийнятого більшістю голосів депутатів від загального складу Ради. Якщо проект рішення на пленарному засіданні не прийнято, головуючий на пленарному засіданні за власною ініціативою або за пропозицією депутатів Ради може поставити на голосування питання про відхилення проекту рішення. У разі якщо рішення з питання порядку денного не прийнято, за пропозиціями депутатів Ради головуючий може надати доручення профільній постійній комісії з попереднього розгляду відповідного проекту рішення додатково опрацювати зазначений проект рішення з урахуванням висловлених на пленарному засіданні пропозицій та зауважень.

Із змісту наведених положень Регламенту вбачається, що внесення рішення на розгляд ради із обґрунтуванням зауважень мало бути здійсненим відповідачем в друкованій та електронній формі не пізніше як за 30 днів до його розгляду на пленарному засіданні Ради, з метою доведення відповідної інформації депутатам та надання останнім можливості належним чином підготуватися до розгляду відповідних питань.

Разом із тим, згідно листів управління апарату Миколаївської міської ради від 18.11.2016 № 123, від 12.07.2017 № 117, рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 на повторний розгляд Миколаївської міської ради не виносилося; до порядку денного пленарних засідань Миколаївської міської ради повторно не включалося та не розглядалося (т. 1, а.с. 17, т.2, а.с. 86).

Листом від 24.09.2018 № 2292/10.01-02/18 позивача повідомлено про те, що дію рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 досі зупинено, у зв?язку з чим приватизувати спірні нежитлові приміщення не має можливості; крім того, управління указало, що у зв?язку з прийняттям Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" приватизація об?єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього закону (т. 2, а.с. 87).

Матеріали справи містять витяг із стенограми пленарного засідання Миколаївської міської ради від 14.07.2017, згідно якого міський голова усно просив винести на голосування питання щодо включення до порядку денного файлу s-fk-608 "Про внесення доповнень до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають реалізації, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 № 17/11"; за результатами голосування файли не попали до порядку денного.

Крім того, судом встановлено, що вже після відкриття 07.12.2016 Центральним районним судом м. Миколаєва провадження в даній справі (під час її розгляду в порядку адміністративного судочинства) та винесення Одеським апеляційним адміністративним судом постанови від 17.07.2017, якою було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не внесення на повторний розгляд Миколаївської міської ради рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 в частині об?єкта, бажаного позивачем, та зобов?язано Миколаївського міського голову винести на повторний розгляд Миколаївської міської ради рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11 відносно цього об?єкта, ? відповідачем 25.07.2017 (за 2 дні до засідання ради) подано секретарю Миколаївської міської ради клопотання про включення до порядку денного пленарного засідання позачергової сесії Миколаївської міської ради спірного питання.

Згідно витягу із стенограми пленарного засідання Миколаївської міської ради від 27.07.2017, спірне питання було виключене з порядку денного за результатами голосування.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що матеріали справи не містять доказів належного та у повному обсязі виконання Миколаївським міським головою пункту 5 ст. 23 Регламенту, чим спростовуються відповідні твердження, викладені у відзиві.

Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача, що у порушення вимог Регламенту та вищевказаних норм законодавства України, міським головою у встановлений законом термін не внесено на повторний розгляд міської ради рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11.

Отже, Миколаївським міським головою не виконано обов??язок внести зупинене рішення на повторний розгляд ради з обґрунтуванням зауважень до рішення, що унеможливлює виконання обов?язку міської ради у двотижневий строк повторно розглянути рішення шляхом проведення голосування за це рішення, що, в свою чергу, унеможливлює і перевірку обґрунтованості дій міського голови по зупиненню рішення органу місцевого самоврядування оскарженим розпорядженням.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

У відповідності до ст. 5 ГК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" зазначено, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Господарським процесуальним законодавством визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

В даному випадку суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20.

В даному випадку судом встановлено, що позивачка мала законні очікування на приватизацію бажаного нею нерухомого майна, проте внаслідок прийняття Миколаївським міським головою оскаржуваного розпорядження та його подальшої бездіяльності підприємець ОСОБА_3 понад 6 років не має можливості реалізувати своє право.

З урахуванням викладених обставин та за результатами дослідження наданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про доведеність, законність та обґрунтованість заявлених підприємцем Грабчинською позовних вимог, а отже наявність підстав для задоволення позову.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У судовому засіданні 16.06.2021, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати незаконним (протиправним) розпорядження Миколаївського міського голови Сєнкевича О.Ф. від 13.10.2016 № 267р, яким зупинено дію рішення Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2016 року № 9/11 "Про внесення доповнень до переліку об?єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають реалізації, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 № 17/11" та скасувати указане розпорядження в частині об?єкта, зазначеного у підпункті 1.2 пункту 1 рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2016 № 9/11".

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2021.

Суддя Т.М. Давченко