РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2021Справа № 910/4562/21
за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЗА ТРЕЙД"

про стягнення 287205,41 грн

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза Трейд" про стягнення 287205,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 286/3/19/140 від 19.04.2019.

Ухвалою суду від 29.03.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 07.04.2021 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 29.03.2021 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4562/21, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

06.05.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує в повному обсязі. Відповідач вказує, що прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань було зумовлене дією форс-мажорних обставин, що свідчить про невинуватість постачальника у порушенні умов договору та наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності.

18.05.2021 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти доводів відповідача.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.04.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Роза Трейд" (постачальник) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/19/140, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався у 2019 році поставити замовнику футболки та сорочки (18330000-1) (Сорочка-поло оливкового та темно-синього кольору) (лот 6. Сорочки (18332000-5) (Сорочка-поло оливкового кольору): 1) сорочка-поло оливкового кольору; 2) сорочка-поло темно-синього кольору (далі - товар), а замовник зобов`язався забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2 Договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання Договору визначаються нижченаведеною специфікацією: Сорочка-поло оливкового кольору та темно-синього кольору в кількості 20000 штук загальною вартістю 6261000,00 грн без ПДВ - у строк (термін) 90 календарних днів з дати укладення договору (в термін до 17.07.2019 (включно)); Сорочка-поло оливкового кольору в кількості 10 000 штук загальною вартістю 3130500,00 грн. (без ПДВ) - у строк (термін) 125 календарних днів з дати укладення договору (у термін до 21.08.2019 (включно)); Сорочка-поло оливкового кольору в кількості 5 000 штук загальною вартістю 1 565 250,00 грн. (без ПДВ) - у строк (термін) 155 календарних днів з дати укладення договору (у термін до 20.09.2019 (включно)), сорочка-поло темно-синього кольору в кількості 4000 штук загальною вартістю 1252200,00 грн. (без ПДВ) - у строк (термін) 125 календарних днів з дати укладення договору (у термін до 21.08.2019 (включно)).

Ціна товару з ПДВ складає: 14650740,00 грн.

Додатковою угодою № 2 від 20.02.2020 до Договору пункт 1.2 розділу І. "Предмет договору" доповнено Специфікацією на 2020 рік: Сорочка-поло оливкового кольору в кількості 7000 штук загальною вартістю 2136400,00 грн. (без ПДВ) - у строк (термін) до 31.03.2020 (включно), Сорочка-поло темно-синього кольору в кількості 800 штук загальною вартістю 244160,00 грн. (без ПДВ) - у строк (термін) до 31.03.2020 (включно).

За умовами п. 1.3 Договору постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали та комплектуючі вироби (далі - матеріали) для виготовлення товару.

Товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки та ростовки Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами цього Договору. При формуванні кожної партії товару має бути витримана пропорційність за розмірами, яка встановлена ростовкою Міністерства оборони України (п. 1.6 Договору).

У матеріалах справи наявні рознарядка Міністерства оборони України за специфікацією на 2020 рік (Додаток № 1 до додаткової угоди № 2 від 20.02.2020), а також ростовка Міністерства оборони України за специфікацією на 2020 рік (Додаток № 2 до додаткової угоди № 2 від 20.02.2020).

Відповідно до п. 2.1 Договору, здійснення контролю за якістю товару складається з таких етапів: перевірка виготовлення товару; перевірка контрольного зразка; приймальний контроль товару.

Пунктом 2.2 вказаного правочину встановлено, що постачальник письмово повідомляє представника замовника Головне управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України про початок та місце виготовлення товару і місце зберігання матеріалів. Після отримання повідомлення представник замовника протягом трьох робочих днів розпочинає перевірку виготовлення товару. За результатами перевірки складається акт перевірки виготовлення товару. У разі позитивних результатів перевірки перевірені зразки товару клеймуються у місцях їх маркування. За відсутності місця для клейма або в разі неприпустимості нанесення клейма на зразки товару клейма наносяться на тару та на кожний примірник акту приймального контролю за якістю.

Згідно з п. 2.3 Договору представник постачальника у присутності представника замовника здійснює відбір зразків матеріалів з кожної партії. Постачальник протягом двох робочих днів після складання акту відбору зразків матеріалів надає відібрані зразки до випробувальної лабораторії, акредитованої Національним агентством з акредитації України на технічну компетентність та незалежність, для проведення перевірки на відповідність вимогам нормативної або технічної документації за власний рахунок.

Відповідно до п. 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 20.02.2020, ціна цього Договору становить: 17507412,00 грн, у тому числі ПДВ 2917902,00 грн. У 2019 році за Специфікацією становить: 14650740,00 грн. У 2020 році за Специфікацією становить: 2856672,00 грн.

Згідно з п.4.1 Договору, розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

За змістом п. 5.1 Договору, товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо. Строк поставки товару визначений у специфікації Договору (п.1.2).

Згідно з п. 5.2 Договору місцем поставки товару є об`єднані центри забезпечення Тилу Збройних Сил України згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід`ємною частиною Договору, з обов`язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень.

Датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару (п. 5.3 Договору).

Пунктом 6.3.1 Договору на постачальника покладено обов`язок забезпечити поставку товару у строки, встановлені Договором.

Відповідно до п. 10.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 17.12.2019, Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 березня 2020 року (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар - сорочки оливкового у кількості 7000,00 штук, що підтверджується видатковою накладною № 13 від 29.04.2020 на суму 2563680,00 грн, актом № 4 приймального контролю за якістю від 29.04.2020; сорочки темно-синього кольору у кількості 800,00 штук, що підтверджується видатковою накладною № 14 від 13.05.2020 на суму 292992,00 грн, актом № 2 приймального контролю за якістю від 13.05.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем встановлених термінів поставки, що є підставою для нарахування та стягнення штрафних санкцій.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що прострочення поставки товару було спричинене дією форс-мажорних обставин, а тому відповідач є невинуватим та звільняється від відповідальності за порушення умов Договору.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму; до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, у Додатковій угоді № 2 від 20.02.2020 до Договору сторони погодили поставку товару на 2020 рік, а саме: Сорочка-поло оливкового та темно-синього кольору в кількості 7800 штук загальною вартістю 2856672,00 - у строк (термін) до 31.03.2020 (включно).

На виконання умов Договору (з урахуванням вказаної Додаткової угоди № 2 від 20.02.2020 до Договору) постачальник поставив, а покупець прийняв товар: сорочки оливкового у кількості 7000,00 штук, що підтверджується видатковою накладною № 13 від 29.04.2020 на суму 2563680,00 грн, актом № 4 приймального контролю за якістю від 29.04.2020; сорочки темно-синього кольору у кількості 800,00 штук, що підтверджується видатковою накладною № 14 від 13.05.2020 на суму 292992,00 грн, актом № 2 приймального контролю за якістю від 13.05.2020.

Відповідно до посвідчення № 110 на акті № 4 приймального контролю за якістю, партію товару у кількості 7000 штук було поставлено відповідачем 30.04.2020.

Відповідно до посвідчення № 118 на акті № 2 приймального контролю за якістю, партію товару у кількості 800 штук було поставлено відповідачем 15.05.2020.

Суд погоджується з доводами відповідача, щодо не дотримання з боку позивача строків приймання товару за якістю (кількістю), передбачених п. 2.4, 2.5 договору. Проте, як підтверджено матеріалами справи, прострочення поставки товару з боку відповідача в будь-якому випадку мало місце, навіть не зважаючи на несвоєчасну прийомку товару з боку позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому Суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 903/545/17 від 11.05.2018.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

У п. 7.3.4 Договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов`язань, на підставі вказаного положення Договору позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача за період прострочення 29 діб пеню у розмірі 74346,72 грн і за період прострочення 44 доби пеню у розмірі 12891,65 грн та загальний штраф у розмірі 199967,04 грн.

Однак, відповідач наполягає на необхідності звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язань на підставі статей 614, 617 ЦК України, оскільки це сталося внаслідок випадку дії форс-мажорних обставин, що підтверджується Сертифікатом Торгово-промислової палати України № 1239/05-4 від 04.08.2020.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У пунктах 8.1-8.3 Договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторона, що не може виконувати зобов`язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідний документ - сертифікат, який видається Торгово-Промисловою палатою України та регіональними Торгово-Промисловими палатами.

Як зазначає відповідач у відзиві, він попередив позивача про виникнення форс-мажорних обставин та неможливість своєчасного виконання зобов`язання за Додатковою угодою № 2 від 20.02.2020 до Договору № 286/3/19/140 від 19.04.2019 та запропонував розглянути можливість продовження строків поставки, що підтверджується листом 18.03.2020.

Позивач в свою чергу у відповіді на відзив вказав, що на підтвердження зазначених вище обставин не було надано жодного документу. Як наслідок, Міністерством оборони України не було погоджено відповідачу продовження строків поставки за договором.

Отже, вказаним твердженням позивач визнав факт отримання від відповідача повідомлення про неможливість виконання зобов`язань за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили.

Таким чином, відповідачем повідомлено позивача про не можливість виконувати зобов`язання за договором унаслідок дії обставин непереборної сили (введення карантину відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211) у встановленому п.8.2 Договору порядку.

При цьому, всупереч твердженням позивача суд зазначає, що Договором не передбачено обов`язку до вказаного повідомлення додавати докази на підтвердження існування форс-мажорних обставин, достатньо лише повідомлення.

На повідомлення відповідача про можливість надання сертифікату ТПП на вимогу, надану відповідачем у відповідь на претензію позивача про сплату штрафних санкцій на суму 287205,41 грн № 286/8/3742 від 22.05.2020, позивач не відреагував. Сертифікат ТПП був долучений відповідачем до відповіді на претензію від 05.08.2020.

Як було вказано вище, у п. 8.3 Договору сторони вказали, що доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідний документ - сертифікат, який видається Торгово-Промисловою палатою України та регіональними Торгово-Промисловими палатами.

Приписами частини 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" обставини непереборної сили визначено як форс-мажорні обставини, що є надзвичайними та невідворотними обставинами, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Перелік обставин, які можуть вважатися форс-мажорними, визначено частиною другою статті 14-1 цього Закону, однак, такий перелік не є вичерпним.

Так, відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Аналогічне визначення форс-мажорних обставин міститься у Регламенті засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (далі - Регламент). Форс-мажорними можуть бути визнані ті обставини, які не зазначені у вищенаведеному переліку, проте відповідають критеріям форс-мажорних згідно з положеннями пункту 6.9 цього Регламенту, не суперечать законодавству України і узгоджені сторонами у договорі, контракті, угоді як такі, що звільняють їх від цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 6.9 Регламенту передбачено, що надані Заявником документи для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) мають свідчити про: надзвичайність таких обставин (носять винятковий характер і знаходяться за межами впливу сторін); непередбачуваність обставин (їх настання або наслідки неможливо було передбачити, зокрема на момент укладення відповідного договору, перед терміном настанням зобов`язання або до настання відповідного обов`язку); невідворотність (непереборність) обставин (неминучість події/подій та/або її/їх наслідків); причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією і неможливістю виконання Заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом органів місцевого самоврядування тощо).

В постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17 зроблено висновок про те, що:

- статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства, висновків Верховного Суду та умов договору, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України.

Обставини, на які посилається сторона правочину як на форс-мажорні (обставини непереборної сили), мають характеризуватися усією сукупністю ознак, визначених наведеними положеннями.

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за договором з посиланням на дію форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) суди мають виходити з того, що сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою, згідно з Регламентом, є документом, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), тобто є доказом, який має оцінюватися судом поряд з іншими, наданими учасниками справи доказами, відповідно до статті 86 ГПК України.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 910/1931/19.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем на підтвердження обставин, які відповідно до пункту 8.1 договору, звільняють його від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором, було подано сертифікат Торгово-промислової палати України № 3100-20-1373 від 04.08.2020 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Вказаним сертифікатом засвідчено Товариству з обмеженою відповідальністю "РОЗА ТРЕЙД" наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, щодо обов`язку поставити товар: сорочки (18332000-5) (Сорочка-поло оливкового кольору та темно-синього кольору) у кількості 7800 шт. відповідно до Специфікації на 2020 рік (Додаткова угода № 2 від 20.02.2020 до Договору від 19.04.2019 № 286/3/19/140), які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 17.03.2020, дата закінчення - 15.05.2020.

З огляду на викладене, виходячи з наведених норм законодавства та умов Договору, зазначені у Сертифікаті № 3100-20-1373 від 04.08.2020 обставини мають безумовний характер невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору щодо поставки сорочок оливкового та темно-синього кольору у кількості 7800,00 штук на суму 2856672,00 грн відповідно до Додаткової угоди № 2 від 20.02.2020 до Договору, невиконання яких входить до предмета доказування у цьому спорі.

Отже, за наведених обставин суд дійшов висновку, що наданий відповідачем Сертифікат № 3100-20-1373 від 04.08.2020 є свідченням існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які звільняють відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору у період з 17.03.2020 по 15.05.2020 відповідно до положень ст. 617 ЦК, ст. 218 ГК України, а саме, стягнення неустойки - штрафу та пені.

Як уже було встановлено судом вище, при поставці та прийманні товару мали місце прострочення як з боку позивача так і з боку відповідача. Проте, обставини щодо кількості днів прострочення з боку кожного контрагента не впливають на вирішення спору, оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, з огляду на форс-мажорні обставини, а прострочення відповідача мало місце саме в період дії непереборної сили.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача як на підставу для задоволення позову на те, що вказаний сертифікат був виданий та наданий відповідачу лише 04.08.2020, тобто, через 4 місяці після закінчення терміну дії договору, оскільки це не впливає на його дійсність та можливість прийняття судом в якості належного доказу засвідчення факту існування форс-мажорних обставин.

Отже вимоги позивача визнаються судом не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза Трейд (03170, м. Київ, вулиця Янтрарна, 6, ідентифікаційний код 42726867) штрафних санкцій у розмірі 287205,41 грн за порушення умов договору 286/3/19/140 від 19.04.2019 - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко