РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2021Справа № 910/6254/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельні технології 2015"

про стягнення 68 515, 67 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Книшов І.Г.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельні технології 2015" (далі-відповідач) про стягнення передплати у розмірі 68 515, 67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.04.2021. Зокрема, зобов`язано відповідача надати суду оригінали для огляду у судовому засіданні видаткових накладних № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року.

12.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ним було поставлено позивачу будівельні матеріали на загальну суму 68 515, 67 грн., що підтверджується видатковими накладними № СХ-1904.022, № СХ-1904.023 та № СХ-2407.021, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, при цьому відповідач вказує, що відтиск печатки підприємства позивача на первинних документах свідчить про участь юридичної особи у здійсненні господарської операції, у даному випадку - поставки товару.

У судовому засіданні 20.05.2021 судом оглянуто оригінали видаткових накладних № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року.

Також, у судовому засіданні 20.05.2021 оголошено перерву до 24.06.2021.

24.05.2021 позивач через відділ автоматизованого документообігу суду подав відповідь на відзив, в якій зазначає, що надані відповідачем видаткові накладні не дають змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції від імені позивача.

У цьому судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, 24.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду подав заяву, в якій просить суд провести судове засідання, призначене на 24.06.2021 без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Приймаючи до уваги, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників позивача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.06.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно виставлених рахунків-фактур на оплату № СХ-00004617 від 19.04.2018 на суму 36 813, 04 грн, № СХ-00004618 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та № СХ-00007305 від 09.07.2018 на суму 16 200, 08 грн було перераховано відповідачу 68 515, 67 грн. на поставку будівельних матеріалів, що підтверджується платіжними дорученнями № 315 від 19.04.2018, № 316 від 19.04.2018 та № 407 від 10.07.2018 (копії у матеріалах справи).

Проте, як зазначає позивач, відповідачем товар не поставлено.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 22-04/19 від 22.04.2019, в якій позивач просив відповідача повернути кошти у сумі 68 515, 67 грн на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" , що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 23.04.2019.

В свою чергу, листом від 08.05.2019 № 64 відповідачем було надіслано позивачу видаткові накладні на підтвердження поставки товару.

Як вказує позивач, надані відповідачем копії видаткових накладних мають ознаки підробки, оскільки видаткова накладна № СХ-1904.022 від 19.04.2018 не містить підпису особи, яка отримала товар.

Тож, 15.03.2021 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією № 15-03/21, в якій просив відповідача у строк до 01.04.2021 поставити оплачені будівельні матеріали ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" за адресою: м. Київ, вул. Світлогірська, 5/6, офіс 306 або повернути на поточний рахунок ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" сплачені за будівельні матеріали грошові кошти в сумі 68 515, 67 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку.

Листом від 23.03.2021 № 49 відповідач повторно направив позивачу видаткові накладні № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на підтвердження факту поставки товару.

Проте, як вказує позивач надані відповідачем видаткові накладні не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять відомостей щодо посади, прізвища та ініціалів особи, яка отримала будівельні матеріали від імені позивача, а відповідачем в свою чергу не надано документального підтвердження повноважень на отримання товарно-матеріальних цінностей у особи, яка підписала видаткові накладні від ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт".

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідачем оплаченого товару поставлено не було, а тому останній зобов`язаний повернути сплачені кошти у розмірі 68 515, 67 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в силу вимог ст. 181 Господарського кодексу України, між позивачем та відповідачем було укладено господарський договір у спрощений спосіб на поставку товару вартістю 68 515, 67 грн.

Отже позивач, укладаючи з відповідачем господарський договір у спрощений спосіб, мав на меті отримати товар - будівельні матеріали.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно виставлених рахунків-фактур на оплату № СХ-00004617 від 19.04.2018 на суму 36 813, 04 грн, № СХ-00004618 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та № СХ-00007305 від 09.07.2018 на суму 16 200, 08 грн було перераховано відповідачу 68 515, 67 грн. на поставку будівельних матеріалів, що підтверджується платіжними дорученнями № 315 від 19.04.2018, № 316 від 19.04.2018 та № 407 від 10.07.2018 (копії у матеріалах справи).

Проте, як зазначає позивач, відповідачем товар не поставлено, а надані видаткові накладні № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на підтвердження факту поставки товару не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять відомостей щодо посади, прізвища та ініціалів особи, яка отримана будівельні матеріалі від імені позивача, а відповідачем в свою чергу не надано документального підтвердження повноважень на отримання товарно-матеріальних цінностей у особи, яка підписала видаткові накладні від ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт", у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача передоплати за товар в сумі 68 515, 67 грн.

Так, частиною 2 статті 693 ЦК України встановлено, що у разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до приписів ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту поставки позивачу товару - будівельних матеріалів відповідачем додано до відзиву на позовну заяву видаткові накладні № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року на суму 36 813, 04 грн, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на суму 16 200, 08 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача, оригінали яких оглянуті судом у судовому засіданні 20.05.2021.

Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, видаткова накладна є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій та факт встановлення договірних відносин.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (з подальшими змінами):

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абзац другий пункту 2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший пункту 2.1);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший пункту 2.1);

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (пункт 2.15).

Відповідно до п.101 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію" №736 від 19.10.2016 року документи і справи з грифом "Для службового користування" зберігаються у шафах, сейфах, що розташовані у службових приміщеннях або сховищах архіву. Шафи, сейфи, службові приміщення, сховища архіву повинні надійно замикатися і опечатуватися металевими печатками. Порядок виготовлення, ведення обліку, використання металевих печаток та порядок ведення обліку шаф, сейфів і ключів від них визначаються керівником установи. Зберігання документів і справ із грифом "Для службового користування" здійснюється працівниками, які безпосередньо отримали їх під розписку, у спосіб, що унеможливлює доступ до них сторонніх осіб.

Як зазначає позивач, у спірних видаткових накладних № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року на суму 36 813, 04 грн, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на суму 16 200, 08 грн, не було зазначено посадових осіб покупця, відповідальних за здійснення господарської операції з прийняття спірного товару.

Разом з тим, суд зазначає, що наведені видаткові накладні містять такі обов`язкові реквізити як дату їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі "від постачальника" та "отримав", які засвідчені відтиском печаток сторін.

При цьому, суд зазначає, що саме позивач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на накладних, а тому за відсутності доказів втрати печатки Товариством з обмеженою "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт", суд приходить до висновку, що видаткові накладні № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року на суму 36 813, 04 грн, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на суму 16 200, 08 грн скріплені печаткою підприємства позивача.

Крім того, позивачем не доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки.

Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що печатка позивача використовувалася проти його волі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 та від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цими накладними, за наявності підпису у цих накладних, які засвідчені відтиском печатки покупця (позивача), не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі Товариством з обмеженою "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" у здійсненні господарської операції за цими накладними.

При цьому, суд зазначає, що видаткові накладні № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року на суму 36 813, 04 грн, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на суму 16 200, 08 грн містять посилання на рахунки-фактури № СХ-00004617 від 19.04.2018 на суму 36 813, 04 грн, № СХ-00004618 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та № СХ-00007305 від 09.07.2018 на суму 16 200, 08 грн на підставі яких позивачем було перераховано відповідачу 68 515, 67 грн. у якості передоплати.

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що відповідач відповідно до умов договору поставив позивачу товар згідно видаткових накладних № СХ-1904.023 від 19.04.2018 року на суму 36 813, 04 грн, № СХ-1904.022 від 19.04.2018 на суму 15 502, 55 грн та №СХ-2407.021 від 24.07.2018 року на суму 16 200, 08 грн на сплачену позивачем суму попередньої оплати 68 515, 67 грн., що свідчить про належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельні технології 2015" своїх зобов`язань з поставки товару, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача попередньої оплати у сумі 68 515, 67 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Моноліт" не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 29.06.2021

Суддя С. О. Щербаков