номер провадження справи 33/35/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 Справа № 908/515/21

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Мірошниченко М.В.,

При секретарі судового засідання Хилько Ю.І.,

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/515/21

за позовом: Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28А)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Юст" (69032, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 159, офіс 80)

про захист ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію

За участю представників сторін:

від позивача: Стецюк В.І. - довіреність № 47 від 05.04.2021

від відповідача: Мар`єнко В.Ю. - ордер серії АР № 1020975 від 27.04.2021

СУТНІСТЬ СПОРУ:

01.03.2021 у Господарський суд Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 07/367 від 24.02.2021) Концерну "Військторгсервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Юст" відповідно до якої просив: 1). Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Концерну "Військторгсервіс" інформацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІТА ЮСТ" у колективних зверненнях, адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме: 1."Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну "Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Військторгсервіс" успішно користується". 2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчуванні нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасносі постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці". 3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" ( Ігор Валерійович , Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку". 4."Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерстві оборони України доводить наші підприємства до банкрутства". 5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема". 2). Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТА ЮСТ" спростувати недостовірну інформацію, поширену у колективних зверненнях, адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме: 1."Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну "Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Військторгсервіс" успішно користується". 2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці". 3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку". 4."Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства". 5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема", шляхом направлення в строк до 10-робочих днів з дати набрання даним рішенням суду законної сили на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України звернення ТОВ "ВІТА ЮСТ" яке містить текст спростування недостовірної інформації, щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме щодо фактів 1."Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну "Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Військторгсервіс" успішно користується". 2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці". 3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку". 4."Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства". 5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонака (ки) В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема".

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 01.03.2021 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/515/21 та визначено до розгляду судді Мірошниченко М.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.03.2021 у справі № 908/515/21 вказана позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі.

До суду 23.03.2021 від позивача надійшли документи на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.03.2021 суддею Мірошниченко М.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/515/21 за правилами загального позовного провадження, присвоєно справі номер провадження 33/35/21, підготовче засідання призначено на 27.04.2021.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.04.2021 закрито підготовче провадження у справі № 908/515/21. Призначено справу до судового розгляду по суті на 25.05.2021.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 розгляд справи відкладений на 15.06.2021.

У судове засідання 15.06.2021 з`явилися представники сторін.

На підставі ст. 222 ГПК України здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 15.06.2021 справу розглянуто по суті, оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання договору № 286/2/20/3 позивачем укладалися договори поставки з суб`єктами підприємницької діяльності для забезпечення постачання продуктів харчування. При цьому позивачем з відповідачем ніколи не укладалися жодні договори поставки продуктів харчування, як зазначено відповідачем у колективних зверненнях. Тому твердження відповідача, викладене у колективних зверненнях, про наявність заборгованості перед відповідачем у розмірі 0,1 млн.грн. за поставку продуктів харчування не відповідає дійсності. Відповідач не міг надати Концерну товарний кредит. Позивач вважає, що наведена у колективних зверненнях інформація носить характер наклепу, не відповідає дійсності та свідчить про маніпулювання фактами з метою завдати шкоди діловій репутації позивача.

Відповідач проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві, що надійшов до суду 14.04.2021.

У судовому засіданні 15.06.2021 позивач подав письмове заперечення на клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, яке було долучене до матеріалів справи. Представник відповідача проти долучення даного заперечення до матеріалів справи не заперечив.

У судовому засіданні 15.06.2021 відповідач заявив усне клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які були створені 15.06.2021.

Представник позивача не заперечив проти даного клопотання.

Клопотання відповідача задоволено судом на підставі ст. 207 ГПК України.

Розглянувши наявні матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 1.1. нової редакції Статуту Концерну "Військторгсервіс", затвердженого Наказом Міністра оборони України від 15.11.2018 № 574, позивач є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну, який належить до сфери управління Міністерства оборони України.

13.01.2021 Концерну "Військторгсервіс" надійшло термінове доручення Головного управління майна та ресурсів щодо опрацювання колективних звернень суб`єктів господарювання.

Позивачем до матеріалів справи долучені копії колективного звернення від 30.12.2020 «Щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", адресованого Кабінету Міністрів України, та колективного звернення від 10.12.2020 «Щодо порушення Концерном "Військторгсервіс" договірних зобов`язань, зловживання службовим становищем, вимагання коштів», адресованого Міністру оборони України, які за своїм змістом є майже аналогічними.

Разом з тим, колективне звернення, адресоване Кабінету Міністрів України, відповідачем не підписане, відтак судом не розглядається.

У підписаному відповідачем колективному зверненні від 10.12.2020, адресованого Міністру оборони України, зазначено, зокрема, що 13.02.2020 між Концерном "Військторгсервіс" та Міністерством оборони України був укладений договір № 286/2/20/3 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік). З метою виконання умов договору, Концерном "Військторгсервіс" укладалися з виробниками та дистриб`юторами договори поставки продуктів харчування, згідно яких суб`єкти господарювання приватної форми власності здійснювали постачання продуктів харчування безпосередньо до військових частин від імені та в інтересах Концерну "Військторгсервіс". Протягом 2020 року Концерном "Військторгсервіс" укладено договори, зокрема з ТОВ «Віта Юст». На виконання вимог укладених з Концерном "Військторгсервіс" договорів, підприємствами було постачено до військових частин від імені Концерну "Військторгсервіс" продуктів харчування та надано послуг на загальну суму близько 20.0 млн.грн., зокрема, ТОВ «Віта Юст» - 0,1 млн.грн.

У колективному зверненні від 10.12.2020 також зазначено: "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну "Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Військторгсервіс" успішно користується" "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на високому рівні без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання не надходило за весь період співпраці". "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку". "Тобто, своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства". "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема".

Вказану інформацію позивач просив визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Концерну "Військторгсервіс" та зобов`язати відповідача її спростувати.

Позивач зазначив, що з ТОВ "Віта Юст" ніколи не укладав жодних договорів поставки продуктів харчування для забезпечення виконання договору з Міністерством оборони України, а тому не має перед відповідачем жодних боргових зобов`язань. Твердження про наявність заборгованості перед ТОВ "Віта Юст" у розмірі 0,1 млн.грн. за поставку продуктів харчування не відповідає дійсності. Доказом поширення недостовірної інформації про Концерн "Військторгсервіс" та його керівництво з метою завдання шкоди діловій репутації підприємству свідчать і дані, які заявляються самим ТОВ "Віта Юст" у колективному зверненні. У колективному зверненні відповідач вказує, що "Нашими підприємствами подані заяви до господарських судів до відповідача Концерну "Військторгсервіс", що підтверджується наступними номерами судових справ (інформацію можливо отримати у вільному доступі (https://court.gov.ua): ТОВ "Віта Юст" № 910/17401/20». Однак, ухвалою Господарського суду м. Києва було відкрито провадження у справі № 910/17401/20 за позовом ТОВ "Віта Юст" до Концерну "Військторгсервіс" (філія «Військторг») Концерну про стягнення 203520,26 грн. за попереднім договором використання нерухомого майна, що належить до державної власності за № 100 від 18.03.2019. На думку позивача, відповідач повідомляє недостовірну інформацію про те, що організація постачання продуктів харчування, зокрема підприємством відповідача, проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до підприємств не надходило за весь період співпраці, адже неможливо здійснити постачання продуктів харчування не маючи на це жодних договірних повноважень (прав та зобов`язань). Відповідач не міг надати Концерну товарний кредит на вказану суму та можливість формування Концерном податкового кредиту за свій рахунок. Отже, як вказує позивач, саме з цих підстав недостовірною, неправдивою та такою, що спрямована на завдання шкоди та діловій репутації Концерну відноситься і інша інформація, поширена відповідачем у колективному зверненні на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України. Також позивач вважає безпідставність і посилання відповідача на порушення з боку керівництва Концерну, збільшення кількості працівників Концерну, оскільки право збільшувати або зменшувати кількість працівників Концерну та визначати розмір заробітної плати є виключним правом керівника Концерну, гарантоване та чітко визначене статутом Концерну.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Там же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно зі статтею 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.

Відповідно до статті 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту належать, зокрема, спростування недостовірної інформації (стаття 277 Цивільного кодексу України).

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Частиною 4 статті 32 Конституції України гарантовано кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини 1 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За змістом статті 91 Цивільного кодексу України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Отже, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканність ділової репутації відповідно до частини 1 статті 299 Цивільного кодексу України.

Інформація, тобто документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі, є видом нематеріальних благ, щодо якого можуть виникати цивільні права і відносини. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Відповідно до частини першої статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Аналогічний припис викладений у статті 1 Закону України «Про інформацію».

Статтею 4 Закону України «Про інформацію» передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (ст. 7 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

У відповідності до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Отже, за загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року в справі № 910/15148/17 та від 19 липня 2018 року в справі № 910/5117/17.

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Колективне звернення від 10.12.2020, підписане відповідачем, адресоване Міністру оброни України та було направлене Головному управлінню майна та ресурсів.

Підписання вказаного колективного звернення відповідачем не заперечено та не спростовано.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно матеріалів справи між Міністерством оборони України (замовник) та Концерном «Військторгсервіс» (постачальник) 13.02.2020 був укладений договір № 286/2/20/3 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік).

Доказів того, що між сторонами у справі існували договірні відносини та виконання позивачем вказаного договору № 286/2/20/3 сторонами суду не подано та позивачем заперечено.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі № 910/17401/20 позов ТОВ «Віта Юст», заявлений до Концерну «Військторгсервіс», задоволений частково. З Концерну «Військторгсервіс» стягнуто 100000,00 грн. основного боргу, 1304,00 грн. 3% річних, 985,07 грн. інфляційних втрат, 1526,40 грн. судового збору. Вказаним рішенням було встановлено про укладення між сторонами у справі 18.03.2019 попереднього договору використання нерухомого майна № 100, за яким відповідач зобов`язався надати дозвіл на користування нежитловими приміщеннями, що перебувають на його балансі, а позивач - прийняти їх в строкове платне користування та укласти основний договір оренди цього майна. Позивач протягом періоду часу з 19.03.2019 по 01.04.2019 перерахував відповідачу попередню оплату за договором № 100 від 18.03.2019 у розмірі 299946,00 грн. Судом встановлено про відсутність правової підстави у Концерну «Військторгсервіс» зберігання суми попередньої оплати.

Відтак, на момент підписання ТОВ «Віта Юст» колективного звернення від 10.12.2020 між сторонами у дійсній справі існували договірні відносини та ТОВ «Віта Юст» звернулося до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» щодо неналежного виконання останнім договірних відносин. У колективному зверненні, підписаному відповідачем, зокрема зазначено про наявність у Концерну «Військторгсервіс» заборгованості у розмірі 0,1 млн.грн.

При цьому суд зазначає, що при розгляді даного спору суд не оцінює укладені між сторонами у справі договори, їх виконання/не виконання, наявність заборгованості тощо.

Статтею 40 Конституції України визначено право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тобто, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із зверненням, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, підписавши колективне звернення, адресоване Міністру оборони України, реалізував своє право на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України, в якому містилася вимога за наведеними фактами провести відповідні дії (аудит, перевірки тощо), а тому викладені відомості та пропозиції у зверненні не можна вважати поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію Концерну «Військторгсервіс».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

У висновках Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

На підставі викладеного вище, дотримуючись основних засад (принципів) господарського судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальності сторін; диспозитивності та пропорційності, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Згідно з письмовим відзивом відповідач просив стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що визначено частиною 6 статті 126 ГПК України.

У відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У матеріалах справи міститься копія договору № 15 від 09.04.2021 про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Віта Юст» (замовник) та адвокатом Мар`єнко Вікторією Юріївною, за умовами якого виконавець зобов`язався за дорученням замовника надати останньому правову допомогу з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язався прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити. Згідно з п. 3.2 даного договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджуються сторонами. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг (п. 3.6).

Відповідачем надано копії розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 09.04.2021 та розрахунку витрат на правову допомогу № 2 від 26.04.2021 ТОВ «Віта Юст» згідно з договором про надання правової допомоги від 09.04.2021 № 15.

Відповідно до розрахунку № 1 адвокатом витрачений час - 4 год. 30 хв. та проведена робота з консультації (30 хв.) та підготовка відзиву (4 год.); загальна сума понесених витрат на професійну правничу допомогу станом на 09.04.2021 становить 4500,00 грн.

Відповідно до розрахунку № 2 адвокатом витрачений час - судодень та проведена робота з представництва інтересів у суді 27.04.2021 у справі № 908/515/21; загальна сума понесених витрат на професійну правничу допомогу станом на 26.04.2021 становить 2000,00 грн.

Між ТОВ «Віта Юст» (замовник) та адвокатом Мар`єнко В.Ю. підписаний акт № 1 від 09.04.2021 про надання правових послуг, згідно якого замовник прийняв послуги з професійної правничої допомоги на суму 4500,00 грн., та акт № 2 від 26.04.2021 про надання правових послуг, згідно якого замовник прийняв послуги з професійної правничої допомоги на суму 2000,00 грн.

ТОВ «Віта Юст» оплачені адвокату Мар`єнко В.Ю. суми 500,00 грн., 4000,00 грн., 2000,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями до прибуткових касових ордерів, копії яких містяться в матеріалах справи.

У матеріалах справи наявні копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1020975 від 27.04.2021, виданого відповідачу адвокатом Мар`єнко В.Ю., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП № 001680 від 26.06.2018, виданого Мар`єнко В.Ю.

Також у судовому засіданні 15.06.2021 представник відповідача подав до матеріалів справи копію розрахунку витрат на правову допомогу № 3 від 15.06.2021, відповідно до якого адвокатом витрачений час - судодень та проведена робота з представництва інтересів у суді 15.06.2021 у справі № 908/515/21; загальна сума понесених витрат на професійну правничу допомогу станом на 15.06.2021 становить 2000,00 грн. Між ТОВ «Віта Юст» та адвокатом Мар`єнко В.Ю. підписаний акт № 3 від 15.06.2021 про надання правових послуг, згідно якого замовник прийняв послуги з професійної правничої допомоги на суму 2000,00 грн.

Позивач у письмовому запереченні зазначив, що витрати відповідача, є явно не співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (надання послуг) і часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що саме таку, а не іншу кількість часу фактично адвокат витратив на виконання робіт. Вважає, що клопотання про відшкодування витрат не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частиною першою статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

Згідно з приписами пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства, віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited" проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 916/1777/19 зазначено, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

Дослідивши та оцінивши представлені відповідачем докази, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача 4500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Суд приймає до уваги, що саме цю суму відповідач просив стягнути з позивача на його користь. У судовому засіданні 15.06.2021 представник відповідача просив здійснити розподіл судових витрат на розсуд суду.

Доказів на обґрунтування невідповідності співмірності витрат відповідача на оплату послуг адвоката позивач суду не надав.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Юст" (69032, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 159, офіс 80, ) 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу XI Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано - 24 червня 2021.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя М.В. Мірошниченко