РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.06.2021Справа № 910/7077/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта"

про стягнення 295 317,70 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" про стягнення заборгованості в розмірі 198 515,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №1232-17А від 21.12.2017 в частині своєчасної оплати поставленого у період з 18.02.2021 по 16.03.2021 товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/7077/21; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику представників сторін.

Ухвалою від 05.05.2021 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що позивачем не було враховано суму вартості повернутого товару, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, які укладено між сторонами, а також оплати поставленого товару, які фактично було здійснено покупцем.

07.06.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар в розмірі 295 317,70 грн.

Оцінюючи вказану заяву, судом враховано таке.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пунктом 2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до усталеної судової практики під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру (пункт 47 постанови Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 923/1061/18). Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2020 по справі №925/186/19.

Подана позивачем заява відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України, а отже, приймається судом.

Відповідачем 10.06.2021 було подано заперечення, в яких вказаний учасник судового процесу висловив непогодження із заявленим позовом з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Зокрема, відповідачем вказано, що заявлений до стягнення розмір заборгованості визначено позивачем без вирахування суми повернення товару в розмірі 15 455,71 грн, а також оплати поставленого товару, які були здійснені у березні 2021 на загальну суму 117 000 грн.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Всепостач" (найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз", постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" (покупець) було укладено договір поставки №1232-17А, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупця товар вільний від будь-яких прав та претензій на нього третіх осіб, про які на момент укладання договору постачальник знав чи повинен був знати, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах даного договору.

Предметом договору є товар (партія товару), вказаний в накладній. Під партією товару сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній (п.1.2 договору №1232-17А від 21.12.2017).

Згідно п.1.4 договору №1232-17А від 21.12.2017 ціну договору складає сума всіх накладних, відповідно до яких здійснюється постачання товару.

За умовами п.5.1 договору №1232-17А від 21.12.2017 (в редакції додаткової угоди №1 від 01.03.2018) оплата за товар здійснюється протягом сорока календарних днів з моменту поставки товару.

Розрахунок за поставлений товар здійснюється за домовленістю сторін в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника або за домовленістю сторін векселями, товарами, послугами (п.5.2 договору №1232-17А від 21.12.2017).

Пунктом 9.1 укладеного між сторонами правочину унормовано, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018.

Договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік, якщо до кінця дії договору від жодної сторони не надійшла вимога про його зміну або розірвання, або не укладено нового договору (п.9.2 договору №1232-17А від 21.12.2017).

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №1232-17А від 21.12.2017 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №1232-17А від 21.12.2017 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що на виконання договору №1232-17А від 21.12.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" у період з лютого по квітень 2021 було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" прийнято товар згідно видаткових накладних.

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем було лише частково проведено розрахунки за отриманий товар, внаслідок чого у покупця станом на 01.06.2021 утворилась заборгованість з оплати на суму 295 317,70 грн, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказав, що позивачем не було враховано суму вартості повернутого товару, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, які укладено між сторонами, а також оплати поставленого товару, що фактично були здійснені покупцем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 Цивільного кодексу України).

Згідно п.1.4 договору №1232-17А від 21.12.2017 ціну договору складає сума всіх накладних, відповідно до яких здійснюється постачання товару.

За умовами п.5.1 договору №1232-17А від 21.12.2017 (в редакції додаткової угоди №1 від 01.03.2018) оплата за товар здійснюється протягом сорока календарних днів з моменту поставки товару.

Розрахунок за поставлений товар здійснюється за домовленістю сторін в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника або за домовленістю сторін векселями, товарами, послугами (п.5.2 договору №1232-17А від 21.12.2017).

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленого позивачем у лютому-квітні 2021 товару, настав.

Проте, як вказувалось вище, за поясненнями позивача, відповідачем було лише частково проведено розрахунки за отриманий товар, внаслідок чого у відповідача станом на 01.06.2021 утворилась заборгованість з оплати на суму 295 317,70 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказав, що позивачем не було враховано суму вартості повернутого товару, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, які укладено між сторонами, а також оплати поставленого товару, які фактично було здійснено покупцем.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.сЖодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наразі, як свідачать матеріали справи, 31.03.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" було підписано акт звірки взаємних розрахунків за період першого кварталу 2021 за договором поставки №1232-17А від 21.12.2017. Вказаний акт підписано представниками обох сторін без жодних зауважень та заперечень.

Зі змісту вказаного акту вбачається, що сума заборгованості покупця за договором №1232-17А від 21.12.2017 станом на 31.03.2021 становила 394 899,79 грн. При цьому, судом вказано, що означений акт містить розрахунок боргу саме з урахуванням вартості повернутого товару, часткових оплат, які було здійснено покупцем, докази перерахування яких було додано відповідачем до відзиву та заперечень, а також з урахуванням сум, щодо яких сторонами укладено угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наразі, суд зазначає, що акт звірки не є первинним бухгалтерським документом та беззаперечним доказом наявності заборгованості, проте, є письмовим доказом, який підлягає оцінці судом в сукупності з іншими доказами.

В контексті наведеного судом враховано, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку. Доцільність застосування вказаної доктрини при оцінці доказів також підтверджено Верховним Судом у постанові від 31.03.2021 по справі №923/875/19.

Одночасно, з представлених суду видаткових накладних вбачається, що в межах спірного періоду після 31.03.2021 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 58 740,21 грн.

Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи платіжні доручення №33940 від 02.04.2021 на суму 50 000 грн, №34305 від 07.04.2021 на суму 40 000 грн, №34706 від 12.04.2021 на суму 30 000 грн, врахування яких позивачем при визначенні суми боргу підтверджується матеріалами справи.

Одночасно, судом також враховано представлені відповідачем накладні на повернення товару постачальнику за період після 31.03.2021 на суму 32 048,84 грн.

Крім того, судом прийнято до уваги надану позивачем до матеріалів справи угоду від 30.04.2021 про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно змісту якої сторонами досягнуто згоди щодо зменшення шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог, зокрема, заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" за договором №1232-17А від 21.12.2017 на суму 6271,41 грн.

Тобто, з наведеного полягає, що твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" станом на теперішній час заборгованості з оплати поставленого товару за договором №1232-17А від 21.12.2017 в розмірі 295 317,70 грн підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" про стягнення заборгованості в розмірі 295 317,70 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" про стягнення заборгованості в розмірі 295 317,70 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" (04112, м.Київ, вул.Олени Теліги, буд.15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дмитрук-Фудз" (43016, Волинська область, м.Луцьк, вул.Галицького Данила, буд.14, ) заборгованість в розмірі 295 317 (двісті дев`яносто п`ять тисяч триста сімнадцять) грн 70 коп. та судовий збір в сумі 4429 (чотири тисячі чотириста двадцять дев`ять) грн 77 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено та підписано 29.06.2021

Суддя В.В. Князьков