ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" червня 2021 р. Справа № 911/638/21

За позовом Акціонерного товариства "Таскомбанк", 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 30

до ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 102 631,57 грн заборгованості за заявою-договором № ID7002089 від 17.09.2019

суддя Н.Г. Шевчук

без виклику сторін

суть спору:

Акціонерне товариство "Таскомбанк" звернулось до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про стягнення 102 631,57 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту у розмірі 58 330,00 грн; заборгованість по відсотках у розмірі 0,02грн; заборгованість по комісії у розмірі 36 820,00 грн; пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, у розмірі 4 997,58 грн та штраф у розмірі 2 483,97 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідачем не виконані грошові зобов`язання за кредитним заявою-договором № ID7002089 від 17.09.2019, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Враховуючи, що ціна даного позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, керуючись пунктом 1 частини п`ятої статті 12, абзацом 2 частини першої статті 176, частиною першою статті 247, частиною першою статті 250 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Господарського суду Київської області від 19.04.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та відзиву на позовну заяву із додержанням вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

У встановлений судом строк відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, відзиву на позов не подав, про наявність заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив.

Сторони повідомлені про відкриття провадження у даній справі у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 242 Господарського процесуального кодексу України з додержанням вимог частин третьої, четвертої статті 120 Господарського процесуального кодексу України, шляхом направлення на адреси їх місцезнаходження, належним чином завіреної копії ухвали, рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, відповідно до вимог частини шостої статті 176 Господарського процесуального кодексу України, судом було зроблено відповідний запит від 05.03.2021 до Відділу реєстрації місця проживання, квартирного обліку та приватизації Бориспільської міської ради щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Згідно відповіді від 31.03.2021 № 20-36-1878 Реєстраційної служби Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, зареєстроване місця проживання (перебування) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , яке співпадає з даними вказаними в позовній заяві.

Разом з тим, ухвала суду про відкриття провадження від 19.04.2021 направлена судом на адресу відповідача була повернута відділенням поштового зв`язку на адресу суду із зазначенням причин повернення: за закінченням терміну зберігання.

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою "за закінченням терміну зберігання" свідчить, що рішення не вручено з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом Київської області.

Крім того відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 19.04.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі Судової влади України.

Згідно із частиною дев`ятою статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припинились.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 25.06.2019 у справі № 914/1083/18.

Стосовно відносин, що виникли між сторонами: 17.09.2019 між Акціонерним товариством "Таскомбанк" (далі Банк) та Фізичною особою-підприємцем Атаманчук Романом Миколайовичем (далі Позичальник) укладено Заяву-договір № ID7002089 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк" (продукт "Кредит на розвиток бізнесу") (далі Договір), відповідно до пункту 1.1 якого за умови наявності вільних коштів банк зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору кредит надається у формі зарахування грошових коштів у сумі кредиту на поточний рахунок позичальника (IBAN) № НОМЕР_2 , відкритий у АТ "Таскомбанк" з цільовим призначенням використання на повернення обігових коштів; придбання основних засобів; рефінансування кредиту іншого банку.

Пунктом 2.1 Договору визначено розмір кредиту: 100 000,00 грн (сто тисяч гривень).

Відповідно до пункту 2.3 Договору, визначена вартість кредиту: розмір процентної ставки за користування кредитом (далі - проценти): 0,0001% річних та є фіксованою; розмір комісійної винагороди: 2,99 % від суми виданого кредиту (щомісячно).

Згідно з пунктом 2.5 Договору встановлені терміни і порядок погашення кредиту: сплата платежів по кредиту та процентів за користування кредитом - щомісяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладення договору, до календарного числа місяця, в яке було укладено договір, включно із цим числом; сторони узгодили, що графік погашення кредиту надається у Додатку № 1 до цього договору та доступний клієнту у системі "ТАС24 Бізнес".

Строк кредиту: 12 місяців з дати укладення договору (пункт 2.6 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору позичальник забезпечує наявність на своєму поточному рахунку грошових коштів у сумі, необхідній для сплати щомісячних платежі згідно графіку погашення кредиту.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що остаточне погашення за кредитом позичальник повинен здійснити не пізніше терміну зазначеного в пункті 2.6 договору.

Дата підписання Заяви-договору шляхом накладення електронних підписів обох сторін вважається датою укладення договору (пункт 4.3 Договору).

В Додатку № 1 до Заяви-договору № ID7002089 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк" (продукт "Кредит на розвиток бізнесу") наведено графік погашення кредиту.

Заява-договір № ID7002089 від 17.09.2019 та Додаток № 1 до вказаної заяви підписані 17.09.2019 між сторонами за допомогою електронних цифрових підписів, що підтверджується доданим до матеріалів справи протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.

Так, на виконання умов Заяви-договору № ID7002089 від 17.09.2019 банком надані позичальнику кредитні кошти у розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по особовому рахунку відповідача.

Однак, як зазначає позивач, відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання за Заявою-договором № ID7002089 від 17.09.2019 належним чином та у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість по тілу кредиту в сумі 58 330,00 грн, заборгованість по відсоткам у розмірі 0,02 грн; заборгованість по комісії у розмірі 36 820,00 грн; пеня нарахована на суму простроченої заборгованості у розмірі 4 997,58 грн та штраф у розмірі 2 483,97 грн (пеня та штраф нараховані за період з 18.08.2020 по 18.02.2021).

Враховуючи те, що відповідач у добровільному порядку не сплатив банку відповідну заборгованість, останній і звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, частини першої статті 174 Господарського кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (угоди) та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Частиною другою статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Як вже зазначалось, Заява-договір № ID7002089 від 17.09.2019 та Додаток № 1 до неї підписані між Акціонерним товариством "Таскомбанк" та Фізичною особою-підприємцем Атаманчуком Романом Миколайовичем за допомогою електронних цифрових підписів.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

Відповідно до положень частини четвертої статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про електронні довірчі послуги" передбачено, що електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання та постійного зберігання за участю третіх осіб електронних даних, аналоги яких на паперових носіях не повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, а також автентифікація в інформаційних системах, в яких здійснюється обробка таких електронних даних, можуть здійснюватися з використанням електронних довірчих послуг або без отримання таких послуг, за умови попередньої домовленості між учасниками взаємодії щодо порядку електронної ідентифікації учасників таких правових відносин.

Проаналізувавши зазначене та наданий позивачем витяг з он-лайн сервісу перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, суд дійшов висновку, що сторонами підписано відповідний Договір із дотриманням вищевказаних положень Закону.

Як визначено частиною другою статті 628 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З матеріалів справи судом встановлено, що за своєю правовою природою Заява-договір № ID7002089 від 17.09.2019 є змішаним договором, оскільки у ньому містяться елементи кредитного договору та договору приєднання.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (у даному випадку - АТ "Таскомбанк").

Оскільки умови договору розробляє банк, то такий договір є публічним договором.

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17; у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 916/548/19.

Із змісту укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторонами було погоджено усі істотні умови договору, а саме - сума кредитних коштів, яка надається відповідачу, строк їх повернення, домовленість про сплату процентів та комісійної винагороди, а також відповідальність за порушення строків погашення кредиту у вигляді пені.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем виконано взяті на себе договірні зобов`язання та надано 17.09.2019 відповідачу кредитні кошти у розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується відповідною банківською випискою.

Водночас, як зазначалось вище, підпунктом 2.5.3 Договору між сторонами погоджено, що погашення кредиту здійснюється згідно графіку погашення кредиту, зазначеного у Додатку № 1 до Договору.

Проаналізувавши зазначене та Додаток № 1 до Договору, суд дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний здійснювати погашення кредиту рівними частинами кожного місяця в загальній сумі 11 324,00 грн (з них 8 334,00 грн основної заборгованості та 2 990,00 грн комісії) + нараховані проценти (у сумі 0,01 або 0,00 грн) протягом одного року.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог статті 610, частини другої статті 615 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів виконав лише частково. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідач наявність простроченої заборгованості за Договором не спростовує, здійснених позивачем розрахунків не оскаржує, власного контррозрахунку не надає.

У відповідності до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до розрахунків позивача станом на 18.02.2021 ОСОБА_1 за тілом кредиту сплатив 41 670,00 грн. Отже, заборгованість становить: 100 000,00 грн - 41 670,00 грн = 58 330,00 грн.

Таким чином, оскільки отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується, обов`язок останнього щодо погашення заборгованості за тілом кредиту своєчасно та в повному обсязі не виконано, борг перед позивачем на час ухвалення рішення не погашений, а його розмір підтверджується наявними в матеріалах справи документами та відповідачем не спростовано, господарський суд дійшов висновку про те, що вимога АТ "Таскомбанк" про стягнення з ОСОБА_1 58 330,00 грн за тілом кредиту обґрунтована та підлягає задоволенню.

Крім основної заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача 0,02 грн заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, 36 820,00 грн заборгованості по комісії, 4 997,58 грн пені нарахованої на суму простроченої заборгованості та штраф у розмірі 2 483,97 грн.

Стосовно заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 0,02 грн.

Відповідно до частини другої статті 10561 Цивільного кодексу України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно із частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 та пункту 2.5 Договору сторони погодили розмір процентної ставки за користуванням кредиту, в розмірі 0,0001% річних, яка повинна сплачуватись щомісяця, починаючи з наступного за місяцем укладення договору, до календарного числа, в яке було укладено договір, включно із цим числом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок відсотків у розмірі 0,02 грн, з урахуванням його часткової осплати відповідачем, суд вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим вимога банку про стягнення з відповідача відсотків у вказаному розмірі підлягає задоволенню.

Стосовно заборгованості по комісійній винагороді у розмірі 36 820,00 грн.

У підпункті 2.3.2 пункту 2.3 Договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісійну винагороду у розмірі 2,99% від суми виданого кредиту (щомісячно).

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Як вже зазначалось, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Так, частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно, вимога банку про стягнення комісійної винагороди є правомірною.

Однак, здійснений позивачем розрахунок комісії не відповідає Додатку 1 до Договору.

Слід взяти до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування статті 1048 Цивільного кодексу України, наведені у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12: "Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".

Згідно з умовами Договору, строк кредитування - 12 місяців, тобто по 16.09.2020, відповідно після спливу цієї дати поведінка позичальника, який не виконав свої зобов`язань, стала неправомірною, а тому до існуючої на цей момент заборгованості уже мають застосовуватися не положення Договору щодо нарахування комісії за користування кредитом, а положення статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заборгованості за комісією з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що нарахування комісії за період з 18.09.2020 по 18.02.2021 в сумі 17 940,00 грн є неправомірним, оскільки нараховані після спливу визначеного договором строку кредитування. В іншій частині розрахунок позивача є обґрунтованим та арифметично правильними, враховано часткову оплату комісії відповідачем, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 18 880,00 грн заборгованості за комісійною винагородою.

Стосовно нарахованої суми пені за неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та щомісячної комісійної винагороди в розмірі 4 997,58 грн за загальний період з 18.08.2020 по 18.02.2021, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 3.3 Договору, сторони погодили, що у випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань при реалізації права банку, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

З долученого до матеріалів справи розрахунку вбачається, що позивачем було нараховано 3 436,76 грн пені на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту та 1 560,82 грн пені на суму простроченої заборгованості по комісії за період з 18.08.2020 по 17.02.2021, що разом становить 4 997,58 грн.

При перевірці господарським судом правильності нарахування позивачем суми пені за прострочення сплати грошових зобов`язань, встановлено, що останнім здійснено нарахування в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунок, що міститься в матеріалах позовної заяви, враховуючи принцип диспозитивності господарського процесу який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених особою вимог, суд встановив, що розрахунок пені на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту не суперечить вимогам законодавства, тоді як розрахунок пені, виконаний на суму простроченої заборгованості по комісії є помилковим, оскільки нарахування здійснені на суми комісії нараховані позивачем після спливу визначеного договором строку кредитування.

У зв`язку з чим, господарський суд здійснює власний розрахунок пені за прострочення сплати комісії за визначений позивачем період на суму заборгованості по комісії, яка існувала на момент спливу строку кредитування за Договором:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
1589018.08.2020 - 03.09.2020176.0000 %0.033 %*88.57
1589004.09.2020 - 17.09.2020146.0000 %0.033 %*72.94
1888018.09.2020 - 22.10.2020356.0000 %0.033 %*216.66
1888023.10.2020 - 10.12.2020496.0000 %0.033 %*303.32
1888011.12.2020 - 21.01.2021426.0000 %0.033 %*259.99
1888022.01.2021 - 17.02.2021276.0000 %0.033 %*167.59

Таким чином, сума пені за Договором, яка складається із суми пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості по комісії та становить 1 109,07 грн, а також суми пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту та становить 3 436,76 грн, що разом складає 4 545,83 грн.

Стосовно заявленого до стягнення штрафу у розмірі 2 483,97 грн.

Відповідно до частини другої статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В обґрунтування наявності у АТ "Таскомбанк" права на нарахування та стягнення суми штрафу, банк посилається на Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк" та тарифи для малого та середнього бізнесу, що є публічними і розміщені на веб-сайті позивача, та які долучені позивачем до позовної заяви.

Проте, позивачем не подано до суду доказів, у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, того, що саме ці Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк" у поданій банком до суду редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи кредитний договір.

Крім того, позивачем також не було подано доказів того, що вказані Правила та Тарифи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили положення щодо сплати штрафу.

При цьому, роздруківка позивачем Витягу з Правил із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни у Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк".

Крім того, суд зазначає, що визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 916/2755/18.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що Витяг із Правила, які були надані АТ "Таскомбанк" та які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Заяви-договору №про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "Таскомбанк" від 17.09.2019.

За таких обставин, оскільки Заява-договір №від 17.09.2019 не містить узгодженої сторонами умови договору щодо сплати штрафу, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору щодо відповідальності позичальника, яка встановлена у формі сплати штрафу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Cуд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17:

"Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору";

"Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору".

Відтак, підстави для задоволення позовної вимоги банку про стягнення з відповідача штрафу в сумі 2 483,97 грн відсутні.

За таких обставин, враховуючи, що борг відповідача з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами та комісії за користування кредитом перед позивачем прострочений та на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 58 330,00 грн заборгованості по тілу кредиту, 0,02 грн заборгованості по відсоткам, 18 880,00 грн заборгованості по комісії, 4 545,83 грн пені є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Таскомбанк" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 30, код 09806443) 58 330 (п`ятдесят вісім тисяч триста тридцять) грн 00 коп. заборгованості за тілом кредиту; 0 (нуль) грн 02 коп. заборгованість за відсотками; 18 880 (вісімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят) грн 00 коп. заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії, 4 545 (чотири тисячі п`ятсот сорок п`ять) грн 83 коп. пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості, а також 1 808 (одну тисячу вісімсот вісім) грн 27 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складено та підписано: 22.06.2021