ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Справа№ 910/11709/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 (повне рішення складено 28.12.2020)

у справі № 910/11709/20 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича

до Фізичної особи-підприємця Бугайченко Станіслава Марковича

про стягнення 18 042,79 грн.

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Бугайченко Станіслава Марковича

до Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича

про стягнення 36 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Міхальов Владлен Анатолійович звернувся із позовом до Фізичної особи-підприємця Бугайченко Станіслава Марковича про повернення 18 000,00 грн гарантованого платежу по договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019, 42,79 грн 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку із припиненням договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019 та звільненням приміщення 30.06.2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов п.4.1 договору позивачем при укладенні правочину сплачено гарантійний платіж за перший та останній місяць оренди по 18 000,00 грн; водночас враховуючи запровадження карантинних заходів позивач не міг використовувати об`єкт оренди та відповідно був звільнений від сплати орендної плати за квітень та частину травня 2020, здійснював розрахунок лише за комунальні послуги, що було погоджено сторонами, з 11.06.2020 по 30.06.2020 розрахунки належно проведені, проте з 30.06.2020 позивач звільнив самостійно об`єкт оренди, повернувши ключі від орендованого приміщення власнику майна ОСОБА_1 , що є підставою для виникнення у відповідача зобов`язання з повернення гарантійного платежу у сумі 18 000,00 грн за останній місць оренди відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України та положень п.5.2.1 договору суборенди.

У зустрічній позовній заяві, відповідач, посилаючись на неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо оплати орендної плати за період з 15.04.2020 по 15.05.2020 та повернення майна, за відсутності повідомлення про намір припинення правовідносин, обов`язковість якого передбачено у п.8.3 договору суборенди, не підписання сторонами акту прийому-передачі (повернення) приміщення з оренди, відповідач заявив вимогу про стягнення з позивача 18 000,00 грн заборгованості з орендної плати та 18 000,00 грн штрафних санкцій відповідно до п.7.3 договору за несвоєчасне повідомлення про дострокове розірвання договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю, судові витрати за первісним позовом покладено на позивача, позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на користь Фізичної особи-підприємця Бугайченко Станіслава Марковича 18 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 1 051,00 грн витрат по сплаті судового збору, в решті вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду від 22.12.2020, Фізична особа-підприємець Міхальов Владлен Анатолійович звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на користь Фізичної особи-підприємця Бугайченко Станіслава Марковича 18 000,00 грн у якості заборгованості за період з 15.04.2020 по 15.05.2020 скасувати, ухвалити нове рішення, яким первісний позов Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича задовольнити у повному обсязі та стягнути з Фізичної особи-підприємця Бугайченка Станіслава Марковича на користь Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича суму основного боргу у розмірі 18 000,00 грн, 3% річних у розмірі 42,79 грн та інфляційні витрати, у задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Бугайченка Станіслава Марковича відмовити у повному обсязі, стягнути з Фізичної особи-підприємця Бугайченка Станіслава Марковича на користь Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича суму судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн, стягнути з Фізичної особи-підприємця Бугайченка Станіслава Марковича суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 600,00 грн.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що з 17.03.2020 по 11.05.2020 у зв`язку із законодавчими обмеженнями в роботі салонів краси, скаржник був позбавлений можливості вести господарську діяльність. Після початку роботи з 11.05.2020 салон краси скаржника став збитковим, тому скаржник звернувся до представника орендодавця з попередженням про те, що він вимушений залишити приміщення, що було погоджено останньою. Однак, у заплановану дату та час, 30.06.2020 ані відповідач за первісним позовом, ані його представник не з`явились для прийняття повернення об`єкту оренди та підписання акту прийому-передачі (повернення) приміщення, зв`язатись з ними у телефонному режимі не вдалось, тому скаржником самостійно було звільнено об`єкт оренди.

Також скаржник вказує на те, що позивачем за первісним позовом довіреній особі відповідача було направлено повідомлення у месенджері «Telegram» про намір залишити приміщення, при цьому довірена особа відповідача, не заперечувала проти повернення об`єкту оренди та сторонами було досягнуто згоди щодо дати повернення об`єкту оренди.

Скаржник зазначає про те, що звернення до орендодавця з метою зменшення суми оренди було неможливим в силу того, що такої норми станом на період з 15.04.2020 по 15.05.2020 взагалі не існувало. Натомість судом не було застосовано положення закону, який був чинний на момент спірних правовідносин.

На думку скаржника, позивач був звільнений від необхідності сплати оренди на період карантину як відповідно до Закону, діючого на момент спірних правовідносин, так і відповідно до умов договору суборенди між сторонами, оскільки на період дії карантину, коли позивач не міг використовувати об`єкт оренди, ним сплачувались лише суми за комунальні платежі (квитанції про сплату були надані разом із позовом).

Скаржник посилається на п. 5.3.8 договору суборенди, відповідно до якого встановлено, що суборендар має право: не здійснювати оплату орендної плати за весь час, протягом якого об`єкт не міг бути використаний суборендарем за призначенням в силу обставин, за які суборендар не відповідає.

Скаржник вважає безпідставними посилання про відсутність доказів сплати суми оренди за березень 2020р., оскільки у матеріалах справи наявна квитанція від 29.02.2020, якою була сплачена сума оренди за березень 2020р.

Також скаржник у апеляційній скарзі вказує на те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач за первісним позовом поніс і які очікує понести у зв`язку із розгром справи у суді апеляційної інстанції складають 1 500,00 грн, у якості витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження чого до суду надано додаток № 2 до договору, звіт та квитанцію до прибуткового касового ордеру.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачем за первісним позовом не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20, призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розпорядженнями Північного апеляційного господарського суду у зв`язку із перебуванням суддів Ткаченка Б.О. та Суліма В.В. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/11709/20 передано на розгляд колегії у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 прийнято справу № 910/11709/20 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, перебування головуючого судді Гаврилюка О.М. на лікарняному з 15.04.2021 по 29.04.2021, включно, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/11709/20 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.12.2019 між відповідачем за первісним позовом (орендарем за договором), та позивачем за первісним позовом (суборендарем за договором) укладено договір суборенди нерухомого майна № 3112119, в порядку та на умовах якого відповідач за первісним позовом передав в строкове платне користування частину нежилого приміщення № 874, площею 28 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 , на першому поверсі будівлі (надалі - приміщення/об`єкт оренди), з правом користування комунікаціями (електроенергія, водопостачання, каналізація, теплопостачання, мережі зв`язку та інше), розташованих в приміщенні, а позивач за первісним позовом - прийняв приміщення та зобов`язався сплачувати плату, та після припинення передати приміщення суборендарю в належному стані.

Згідно положень п.1.1.1 договору визначено, що об`єкт оренди за цим договором знаходиться у тимчасовому користуванні орендодавця на підставі договору оренди нерухомого майна № 010719 від 01.07.2019, укладеного між орендодавцем та ФОП Гурбич В.Г. (власник приміщення).

Термін дії договору суборенди встановлюється з моменту його підписання сторонами і діє на строк 19 місяців, що закінчується 17.07.2021 року (п.3.2).

Відповідно до п.4.1 договору узгоджено розмір щомісячної плати за користування орендарем приміщенням - 18 000,00 грн та встановлено, що гарантований платіж за перший та останній місяць оренди на момент укладення договору був сплачений суборендарем авансом в розмірі 36 000,00 грн. Орендна плата за січень 2020р. та подальші місяці користування приміщенням сплачуються суборендарем у строки та у порядку договору. Оплата за користуванням приміщенням за неповний календарний місяць здійснюється за дні фактичного користування приміщенням.

Орендна плата сплачується суборендарем щомісячно передоплатою до 5 числа поточного місяця шляхом готівкового або безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок орендодавця (п.4.6 договору).

Згідно із п. 4.5 договору, останнім днем строку суборенди є дата підписання сторонами Акта приймання-передачі (повернення) об`єкта орендодавцю.

Сторонами у п.4.10 договору узгоджено, що у разі, якщо сума грошових коштів, отриманих орендодавцем від суборендаря за цим договором буде недостатньою для покриття всіх фінансових зобов`язань суборендаря перед орендодавцем, сума гарантованого платежу може бути використана для виконання зобов`язань суборендаря у передбачених у даному пункті випадках, у т.ч. простроченої орендної плати (п.4.10.4).

Гарантований платіж після утримання з нього орендодавцем вищевказаних сум підлягає поповненню суборендарем до встановленого розміру протягом 5 робочих днів з дати отримання письмового повідомлення орендодавця (п.4.11 договору).

У разі дострокового розірвання за згодою сторін або припинення дії договору орендодавець зобов`язаний здійснити повернення суборендарю гарантованого платежу в термін 5 робочих днів з моменту повернення суборендарем об`єкту, за вирахуванням належних до оплати суборендарем грошових коштів, якщо інше не передбачено договором. Повернення гарантованого платежу здійснюється орендодавцем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок суборендаря в терміни, визначені цим пунктом (п.5.2.1 договору).

У розділі 6 договору визначено порядок повернення об`єкта суборенди, зокрема передача об`єкта оренди уповноваженими представниками сторін здійснюється в день закінчення строку суборенди або в день дострокового припинення дії договору (п.6.2), об`єкт вважається фактично повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (повернення) приміщення.

Як встановлено судом, за Актом приймання-передачі нерухомого майна від 31.12.2019 позивач отримав у користування об`єкт оренди за договором № 311219 від 31.12.2019, здійснив оплату гарантованого платежу за перший (січень 2020) та останній місяць оренди у сумі 36 000,00 грн.

За доводами позивача за первісним позовом, за лютий та березень 2020 розрахунки між сторонами проведено у повному обсязі. У зв`язку із запровадженням карантинних заходів та введені обмеження щодо господарської діяльності позивача, за квітень та частину травня 2020 сума оренди не сплачувалась через обставини неможливості використання майна, що передбачено п.5.3.8 договору та ч. 6 ст. 762 ЦК України, та що сторонами було погоджено; за частину травня 2020р. (з 11.05.2020) позивач сплатив орендну плату за фактичне користування у сумі 9 000,00 грн., за червень оренду сплачено у розмірі 11 400,00 грн, проте з огляду на збитковість діяльності позивача, сторони домовились про повернення об`єкта оренди 30.06.2020, однак неприбуття представника відповідача у запланований час зумовило повернення ключів від приміщення безпосередньо власнику ОСОБА_1 .

Стверджуючи про факт невиконання відповідачем зобов`язання з повернення суми 18 000,00 грн гарантійного платежу, у т.ч. на вимогу про повернення коштів від 06.07.2020, строк виконання якого настав 07.07.2020, позивач за первісним позовом заявив вимогу про стягнення з відповідача 18 000,00 грн. гарантованого платежу та 42,79 грн 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання.

За зустрічним позовом, відповідач з підстав наявності заборгованості зі сплати орендної плати за період з 15.04.2020 по 15.05.2020 та повернення майна за відсутності повідомлення про намір припинення правовідносин, заявив вимоги про стягнення з позивача 18 000,00 грн заборгованості з орендної плати та 18 000,00 грн штрафних санкцій відповідно до п.7.3 договору за несвоєчасне повідомлення про дострокове розірвання договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову, враховуючи викладене та наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно із ст. 11 ЦК України виникли цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Така ж норма закріплена і в ст. 526 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою договір № 9 є договором найму (оренди).

Частиною 1 ст. 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до положень ч. 4 статті 762 ЦК України, наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ч. 6 статті 762 ЦК України).

Як вже зазначалось судом, умовами п.п. 4.1, 5.2.1 договору сторонами визначено розмір орендної плати та умови/порядок повернення гарантованого платежу.

Зокрема, в розумінні п.5.2.1 договору підставою для повернення гарантованого платежу є дострокове розірвання за згодою сторін або припинення дії договору.

Згідно із п. 8.3 договору, відповідач за первісним позовом та позивач за первісним позовом мають право протягом всього терміну дії цього договору розірвати цей договір, письмово повідомивши про такий намір не пізніше, ніж за 60 календарних днів до передбачуваного дня припинення дії цього договору.

Відповідно до умов п.п. 4.5, 6.5 договору сторонами чітко визначено, що підтвердженням фактичного повернення відповідачу за первісним позовом майна з оренди та останнім днем строку суборенди є дата підписання сторонами акту прийому-передачі (повернення) приміщення.

Згідно із п. 5.2.1 договору, повернення гарантованого платежу здійснюється за вирахуванням належних до сплати суборендарем грошових коштів, якими відповідно до п. 4.10.4 договору є прострочена орендна плата.

Згідно із наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями, позивачем за первісним позовом сплачено відповідачу за первісним позовом гарантований платіж у сумі 36 000,00 грн (дублікат квитанції від 27.12.2019 долучено до позову), з яких 18 000,00 грн за січень 2020р. та 18 000,00 грн гарантованого платежу за останній місяць оренди, 29.02.2020 здійснено платіж у сумі 18 000,00 грн, 14.05.2020 платіж у сумі 9 000,00 грн, 29.05.2020 платіж у сумі 11 400,00 грн, а також 21.01.2020, 22.04.2020, 03.06.2020 та 02.07.2020 здійснено переказ коштів, які за поясненням позивача, є оплатою комунальних послуг.

Також, позивач за первісним позовом стверджує, що ним здійснено розрахунки за січень-березень 2020р., а з квітня 2020р. по 11.05.2020 через карантинні заходи на території України та обмеження діяльності були наявні обставини неможливості використання майна та відповідно він звільнений від сплати орендної плати за цей період, з 11.05.2020 орендна плата сплачена у сумі 9 000,00 грн, за червень 2020р. у сумі 11 400,00 грн, тобто у повному обсязі.

Так, посилаючись на усні домовленості з відповідачем за первісним позовом та належне виконання зобов`язань перед останнім, факт повернення майна 30.06.2020 позивач за первісним позовом просить повернути 18 000,000 грн гарантованого платежу, натомість, належних доказів того, що позивач звертався до відповідача із вимогою про зменшення орендної плати, суду не надано.

Докази оформлення та підписання сторонами акту приймання-передачі (повернення) з оренди орендованого приміщення по договору № 311219 від 31.12.2019, також відсутні, однак, з листування сторін та письмових пояснень вбачається, що позивач за первісним позовом 30.06.2020 звільнив орендоване майно, віддавши ключі від приміщення безпосередньо власнику Гурбач В.Г.

За доводами та розрахунком відповідача за первісним позовом, гарантований платіж за останній місяць оренди у сумі 18 000,00 грн у зв`язку із несплатою орендарем орендної плати зараховано за період з 15.03.2020 по 15.04.2020, крім того заборгованість у сумі 18 000,00 грн. виникла за період користування об`єктом оренди з 15.04.2020 по 15.05.2020.

Згідно п.5.3.8 договору, суборендар має право не здійснювати оплату орендної плати за весь час, протягом якого об`єкт не міг бути використаний суборендарем за призначенням в силу обставин, за які суборендар не відповідає.

Відповідно до п. 6 ст.762 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно через обставини, за які орендар не відповідає.

Відсутність у частині шостій статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 травня 2018 р. № 910/7495/16; № 12-37гс18).

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача за первісним позовом до відповідача за первісним позовом для констатації факту неможливості використання орендарем майна та із вимогою щодо зменшення/звільнення від орендної плати за користування приміщенням на підставі договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019, за березень, квітень та травень 2020 (до 11.05.2020), у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача стосовно звільнення його від сплати за користування приміщенням за квітень та травень 2020р. (до 11.05.2020).

Також у матеріалах справи відсутні докази сплати орендної плати позивачем за березень 2020, про що позивач стверджує у позовній заяві, тобто, доказів оплати позивачем орендної плати за березень, квітень 2020 та травень 2020 (першу половину), суду не надано.

Як зазначає відповідач за первісним позовом, гарантований платіж за останній місяць оренди у сумі 18 000,00 грн. зарахований ним в якості оплати орендної плати за період з 15.03.2020 по 15.04.2020.

У зв`язку із недоведеністю позивачем за первісним позовом факту звільнення від сплати орендної плати за договором за квітень 2020р. та частину травня 2020, відсутністю доказів оплати орендної плати за березень 2020р., та фактичне зарахування відповідачем за первісним позовом 18 000,00 грн. гарантованого платежу в якості оплати за період з 15.03.2020 по 15.04.2020, що відповідає положенням пп 4.10, 5.2.1 договору, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для повернення заявленої до стягнення суми 18 000,00 грн. гарантійного платежу.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних та інфляційних втрат є похідними від позовної вимоги про стягнення гарантованого платежу у розмірі 18 000,00 грн, підстави для задоволення якої відсутні, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, також не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів оплати позивачем за первісним позовом орендної плати за період з 15.04.2020 по 15.05.2020 та недоведеність підстав звільнення від виконання вказаного зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з позивача за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом 18 000,00 грн заборгованості з орендної плати.

Натомість, у зв`язку із тим, що п. 7.3 договору не передбачена відповідальність відповідача за зустрічним позовом за несвоєчасне повідомлення про дострокове розірвання договору, підстави для стягнення з нього 18 000,00 грн.штрафних санкцій за несвоєчасне повідомлення про дострокове розірвання договору суборенди нерухомого майна № 311219 від 31.12.2019, відсутні.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Введення карантину не тягне за собою автоматичне припинення орендних правовідносин, тобто, вважається, що орендар має право використовувати орендоване приміщення та обов`язок сплачувати орендну плату.

Тобто, якщо орендар не здійснює жодних дій спрямованих на зміну порядку та розміру сплати оренди, то орендодавець може вимагати сплатити плату у повному обсязі визначеному договором (ст.ст. 526, 762 ЦК України), а у випадку прострочення - нарахувати ще й встановлені договором штрафні санкції (ст. 624 ЦК України), витрати від інфляції та 3% річних, якщо інший розмір не встановлений договором (ст. 625 ЦК України).

Орендар, що зацікавлений у зменшенні витрат з оренди, несе тягар ініціювання процедур зміни строків та/або розмірів сплати орендної плати за договором. Основними інструментами є уникнення відповідальності за порушення зобов`язання у зв`язку з непереборною силою, зменшення або звільнення від сплати орендної плати у зв`язку з обставинами, за які орендар не відповідає, та розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.

У випадку, якщо боржник порушив зобов`язання внаслідок непереборної сили (форс-мажору), він звільняється від відповідальності за таке порушення (ст. 617 ЦК України), якщо при цьому доведе що він об`єктивно не міг попередити таке порушення (ст. 218 ГК України).

Тобто, для застосування норм щодо форс-мажору необхідне дотримання наступних умов:

- наявність обставин непереборної сили;

- їх надзвичайний характер;

- неможливість попередження порушення зобов`язання;

- причинний зв`язок між обставинами непереборної сили і невиконанням зобов`язання.

Перелік обставини, які можуть бути визнані форс-мажорними, встановлюється законом - ч.2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», до якої 17 березня 2020 року ЗУ № 530-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» були внесені зміни, якими введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, було визнано форс-мажорною обставиною.

В свою чергу, карантин на території України був введений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211».

Тобто, перші два критерії (наявність обставин непереборної сили та їх надзвичайний характер) дотримані.

Наявність форс-мажорних обставин може лише звільнити від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, але не від виконання зобов`язання в цілому. Тобто, навіть у випадку визнання карантину форс-мажорною обставиною, що унеможливлювала сплату оренди, після його завершення орендна плата має бути сплачена за весь період у повному обсязі.

В свою чергу, наймач, який внаслідок обставини, за які він не відповідає, унеможливлений у повній мірі користуватись орендованим приміщенням, має право вимагати зменшення плати (ч. 4 ст. 762 ЦК України). Такою обставиною, наприклад, може визнаватись карантин, введений Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, обов`язковою умовою застосування вищенаведеної норми є наявність причинно-наслідкового взаємозв`язку між обмежувальними заходами введеними під час карантину та неможливістю користуватись орендованим приміщенням та обсяги такого обмеження.

При вирішенні даного питання істотне значення мають наступні фактори:

- належність одного чи більше видів господарської діяльності орендаря до видів діяльності, що була повністю або частково обмежена у зв`язку з карантином;

- використання приміщення у господарській діяльності, що була повністю або частково обмежена у зв`язку з карантином;

- можливість використання приміщення в інших напрямах господарської діяльності, що не були обмежені на період карантину;

- фактичне користування наймачем приміщенням у період карантину.

Так, наприклад, доказами неможливості користуватись орендованими приміщеннями внаслідок карантину може бути наявність серед основних видів діяльності орендаря, відповідно до переліку зареєстрованого у ЄДРПОУ, діяльності що була обмежена постановою Кабінету Міністрів України; наявність цільового призначення у приміщення (у тому числі визначеного договором оренди), що збігається в видами діяльності, яка була обмежена; наявність у приміщенні встановленого обладнання для провадження діяльності, що була обмежена; наказ про часткове або повне припинення роботи підприємства чи його структурних підрозділів у зв`язку з карантином.

Однак, скаржником не надано доказів, в розумінні ст.ст. 76-79, 269 ГПК України, які свідчать про повідомлення відповідача за первісним позовом про настання обставин, що обмежують можливість користуватись приміщенням, та заявлення вимогу про зменшення, розстрочення або звільнення від сплати орендної плати на період дії обмежувальних заходів.

Натомість, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що направлення орендарем орендодавцю вимоги про зменшення, розстрочення або звільнення орендної плати є обов`язковою передумовою для застосування норми ст. 762 ЦК України. Разом з тим, невчинення таких дій може свідчити про невиконання орендарем вимог закону.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що орендодавець (відповідач за первісним позовом) також є підприємцем, який змушений вести бізнес під час карантинних обмежень.

Враховуючи викладене, твердження скаржника про те, що позивач за первісним позовом звільнений від необхідності сплати оренди на період карантину як відповідно до Закону, діючого на момент спірних правовідносин, так і відповідно до умов договору суборенди між сторонами, з урахуванням факту відсутності звернення позивача за первісним позовом до відповідача за первісним позовом із вимогою такого звільнення, є безпідставним та необґрунтованим.

Посилання скаржника на п. 5.3.8 договору суборенди також є безпідставним, оскільки зазначеним пунктом договору суборенди не передбачено саме звільнення орендаря від сплати орендної плати.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що скріншоти із переписки осіб в Telegram не є належним повідомленням відповідача за первісним позовом про звільнення об`єкта оренди 30.06.2020, поданих документів неможливо встановити між якими особами здійснюється переписка і відносно якого об`єкту (чи об`єктів) і вони не відповідають вимогам ст. 96 ГПК України та ч. 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" щодо завірення електронних документів, крім того, умовами договору не передбачено листування між сторонами у вказаному месенджері, як належне повідомлення про обставини чи зміну правовідносин.

Із наявних у матеріалах справи платіжних доручень, через відсутність зазначення чіткого призначення платежу, неможливо дійти висновку про те, що позивачем за первісним позовом сплачувалась орендна плата за березень 2020р.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам процесуального законодавства.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи були враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 у справі № 910/11709/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Міхальова Владлена Анатолійовича.

4. Справу № 910/11709/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун