ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року Справа № 903/77/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича на рішення господарського суду Волинської області від 27.04.2021 р. у справі №903/77/21 (суддя Войціховський В.А., повний текст рішення складено 27.04.2021 року)

за позовом фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича

до дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам"

про стягнення 286 912,65 грн.

за участю представників:

позивача - Хохлова В.О.,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 27.04.2021 р. у справі №903/77/21 позов фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича до дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про стягнення 286 912,65 грн. задоволено частково. Стягнуто з дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" на користь фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича 57992,65 грн. з яких: 39284,92 грн. сума індексу інфляції та 18707,73 грн. 3% річних, а також 869,89 грн. витрат пов`язаних з оплатою судового збору. В позові в частині стягнення 209589,87 грн. суми індексу інфляції та 19330,13 грн. 3% річних відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, зокрема, що враховуючи вимоги ст.257 ЦК України, нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно було здійснюватися позивачем за останні три роки, які передували зверненню позивача з позовом у справі №903/77/21 (10.02.2021р.), тобто з 10.02.2018р. по 27.12.2020р., оскільки судом встановлено, що відповідна позовна заява підприємця Власюка В.Т. була подана до господарського суду Волинської області 10 лютого 2021 року. Таким чином, сума інфляційних втрат, нарахована за період з лютого 2015 року по січень 2018 року та трьох процентів річних нарахованих з 18.02.2015р. по 09.02.2018р., стягненню не підлягають у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відтак, здійснивши розрахунок суми індексу інфляції за період з лютого 2018 року по грудень 2020 року включно, суд першої інстанції встановив, що до стягнення з відповідача підлягатиме 39284,92грн. суми індексу інфляції. Здійснивши розрахунок трьох процентів річних за період з 10 лютого 2018 року по 27 грудня 2020 року включно, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягатиме 18707,73 грн. трьох процентів річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" на користь ФОП Власюка Василя Тихоновича 205023,39 грн. інфляційних втрат та 19330,13 грн. 3% річних. В іншій частині рішення залишити без змін. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що в постанові від 08.11.2019р. у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду розглядала спір щодо правомірності нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, тобто, через призму судової практики щодо кредитних правовідносин, а тому посилання суду першої інстанції на вказану постанову є недоречною та безпідставною.

Також вказує, що рішення господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі № 903/182/15 набрало законної сили 01.12.2020р. з прийняттям постанови Північно-західного апеляційного господарського суду. Оскільки розмір інфляції та 3 % річних є додатковою і невід`ємною відповідальністю до основного зобов`язання, строк позовної давності переривався вказаним рішенням, що не було враховано судом першої інстанції.

З посиланням на судову практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, №922/3095/18, №902/417/18, апелянт вказує, що ні Цивільний кодекс України, ні Велика Палата Верховного Суду не вбачають будь-яких обмежувальних термінів, можливості чи необхідності застосування трьохрічних строків позовної давності при стягненні інфляційних втрат і 3 % річних за невиконання боржником грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням, в зв`язку з чим право на позов про їх стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає у кредитора за весь час прострочення платежу, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З огляду на викладене, стягнення індексу інфляції та процентів річних від простроченої суми боргу без обмежувальних термінів кореспондується з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку та ст. 13 Конвенції щодо права на ефективний засіб юридичного захисту своїх прав.

Представник відповідача в судове засідання 22.06.2021р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що вказаний учасник справи був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, його явка в судове засідання обов`язковою не визначалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2020 року рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/182/15, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р., позов фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича до дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про стягнення 504 760 грн. було задоволено частково, стягнуто з ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на користь ФОП Власюка В.Т. 216360 грн. заборгованості; 55470 грн. 96 коп. інфляційних втрат; 7584 грн. 55 коп. процентів річних; 5588 грн. 59 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору, в позові про стягнення 216360 грн. штрафу, 8915 грн. 04 коп. інфляційних втрат, 69 грн. 45 коп. процентів річних відмовлено.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.07.2020р. по справі 910/5315/19).

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено в рішенні, в зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №903/182/15, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені при ухваленні останнього обставини повторного доведення не потребують.

Рішенням господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р., встановлено, що 20.10.2013р. між ДП "Луга-Нова", як замовником, і ФОП Ковальським С.Л., як виконавцем, було укладено договір №13, згідно п.1.1. якого його предметом є надання виконавцем послуг по збиранню врожаю зернових та технічних культур на площах замовника у відповідності з агротехнічними вимогами в обсягах: назва культури -кукурудза, площа - 664 га, розцінка - 330 грн. за гектар, сума - 219120 грн. Внаслідок невиконання умов вказаного договору у відповідача утворилась заборгованості перед позивачем в сумі 216360 грн.

11.07.2017 року між фізичною особою - підприємцем Ковальським Степаном Лукичом та фізичною особою-підприємцем Власюком Василем Тихоновичем було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з п. п.1.1., 1.2. первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за договором №13 про надання послуг по збиранню врожаю, укладеного 20 жовтня 2013 року між первісним кредитором - фізичною особою-підприємцем Ковальським Степаном Лукичем та боржником - дочірнім підприємством "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам", а також прийняв на себе право вимоги щодо підписаного 05 грудня 2013 року між первісним кредитором та боржником акту №13 прийняття виконаних робіт, як по основному зобов`язанні так і по всіх штрафних санкціях (неустойка, пеня), інфляції, трьох процентів річних, які вже виникли і можуть виникнути у майбутньому в процесі виконання умов договору №13 про надання послуг по збиранню врожаю від 20 жовтня 2013 року.

На підставі ст. 52 ГПК України ухвалою від 13.09.2018 у справі №903/182/15 суд замінив фізичну особу - підприємця Ковальського С.Т. на його правонаступника - фізичну особу-підприємця Власюка В.Т.

17 грудня 2020 року господарським судом Волинської області у справі №903/182/15 на виконання рішення від 03.06.2020р. та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р. було видано наказ №903/182/15-1 про стягнення з ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на користь ФОП Власюка В.Т. 216 360 грн. заборгованості; 55 470 грн. 96 коп. збитків, завданих інфляцією; 7 584 грн. 55 коп. процентів річних; 5 588 грн. 59 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем щодо сплати 216360 грн. заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання умов договору №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20.10.2013р., має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

29 грудня 2020 року ФОП Власюку В.Т. було перераховано кошти в розмірі 285 004,10 грн. з призначенням платежу: "заборгованість згідно наказу господарського суду Волинської області від 17.12.2020р. №903/182/15-1 боржник ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам", що підтверджується платіжним доручення №177 від 29.12.2020р.

Невчасне виконання ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" взятих на себе зобов`язань за договором №13 по збиранню врожаю від 20.10.2013р. та наявність у відповідача станом на 27.12.2020р. перед ФОП Власюком В.Т. заборгованості на суму 216360 грн. стало підставою для нарахування позивачем, згідно ст. 625 ЦК України, боржнику інфляційних втрат в сумі 248 874,79 грн. за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно), а також 38 037,86 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 18.02.2015р. по 27.12.2020р.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з прийняттям рішення господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15 зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором №13 від 20.10.2013 року в сумі 216360 грн. не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 29 грудня 2020 року. Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 29 грудня 2020 року.

Враховуючи, що рішенням господарського суду Волинської області з відповідача на користь позивача було стягнуто 55470,96 грн. інфляційних втрат за період з січня 2014 року по січень 2015 року (включно) та 7584,55 грн. 3% річних за період з 20.12.2013р. по 17.02.2015р. включно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку позивач вправі здійснювати нарахування відповідачу інфляційні втрати та 3 % річних на суму основної заборгованості 216 360грн. за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно).

Перевіривши арифметичну правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що обґрунтованою за період прострочки з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно) є сума інфляційних втрат - 244308,31грн. та 3% річних - 38037,86 грн.

Поряд з цим, відповідачем ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" було подано до суду першої інстанції заяву №03/03 від 03.03.2021р., в якій заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності. Вказана заява була задоволена місцевим господарським судом, що стало підставою для часткової відмови в позові.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції ст.ст 257, 267 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (частина 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц сформувала правову позицію про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позов у даній справі подано 10.02.2021 року, позовними вимогами є стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період лютого 2015 року по грудень 2020 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 29 грудня 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором №13 від 20.10.2013 року припинилося.

Враховуючи вищевикладене, приписи ст. ст. 256, 257, 267 Цивільного кодексу України, правові позиції Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування строку позовної давності у даному спорі та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 39284,92 грн. та 3% річних в сумі 18707,73 грн. за період з 10.02.2018р. (враховуючи, що позов подано 10.02.2021 року) по 27.12.2020 року (в межах вимог позовної заяви).

При цьому, посилання апелянта на правові позиції Великої Палати Верховного Суду наведені в постановах від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 та від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, де стягнуто інфляційні витрати та 3% річних за весь час прострочення без трьохрічного обмеження, колегія суддів оцінює критично, оскільки як вбачається зі змісту наведених постанов судом касаційної інстанції не було здійснено правового висновку щодо наявності або відсутності правових підстав для застосування строків позовної давності у вказаних справах.

Доводи апелянта про переривання строку позовної давності прийняттям рішення господарського суду Волинської області від 03.06.2020 року у справі №903/182/15, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду та набрало законної сили 01.12.2020 року, спростовуються положенням ч. 2 ст. 264 ЦК України, відповідно до якої позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного або кількох боржників.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, у свою чергу апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Апеляційний господарський суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 27.04.2021 р. у справі №903/77/21 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "25" червня 2021 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.