ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
30 червня 2021 року Справа № 903/313/21

Господарський суд Волинської області у складі:
головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:
від позивача: н/з

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №№903/313/21 за позовом Волинського обласного центру зайнятості до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 49967,65 грн.,

ВСТАНОВИВ:
27.04.2021 Волинський обласний центру зайнятості надіслав на адресу суду позовну заяву до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 49967,65 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що в період перебування на обліку в Володимир-волинській філії Волинського обласного центру зайнятості Статцева С.А. одержала дохід від ВЧ НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 30.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалу суду надіслано відповідачу поштовим зв`язком 30.04.2021, отримано 13.05.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №030.

Строк для подання відзиву по 28.05.2021.

28.05.2021 відповідач надіслав на адресу суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову, з огляду на наступе: оскільки ОСОБА_1 була військовослужбовцем, який виконував військовий обов`язок відповідно до Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та проходив військову службу у військовій частині як підрозділі Збройних Сил України, то вона не була найманим працівником, а військова частина по відношенню до ОСОБА_1 в даному випадку не була роботодавцем, в розумінні законодавства про працю. В зв`язку з цим ОСОБА_1 було поновлено не на роботі, а на військовій службі.

На виконання рішення суду ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення за один місяць в сумі 10748,42 грн. (платіжне доручення №1486 від 08.09.2020). Таким чином, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 вчасно не повідомила центр зайнятості про поновлення її на військовій службі та виплату їй грошового забезпечення, а тому не виконала вимоги ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

В подальшому ОСОБА_1 згідно вищезазначеного рішення суду було виплачено «середній заробіток за час вимушеного прогулу» в розмірі - 65724,55 грн. (платіжне доручення №332 від 25.02.2021) за мінусом попередньо виплачених 10748,42 грн. (платіжне доручення №1486 від 08.09.2020).

Вважає, що при поверненні військовою частиною допомоги по безробіттю, отриманої військовослужбовцем, і в той же час виплаті грошового забезпечення цьому ж військовослужбовцю за той же період, складатиметься ситуація незаконного збагачення за рахунок однієї державної організації однією особою, яка отримує подвійний заробіток (допомогу по безробіттю та грошове забезпечення військовослужбовця), що не передбачено жодним нормативним документом і приводить до безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тією ж обставиною.

Ухвалою суду від 01.06.2021 розгляд справи по суті відкладено. Запропоновати позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу, відповідачу - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

02.06.2021 позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якій просить суд відзив відповідача не брати до уваги, а позов задоволити повністю, оскільки положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття передбачено право фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Вважає, що пред`явлення громадянкою ОСОБА_1 позову до суду про поновлення її на роботі, не позбавляло останню права на отримання допомоги по безробіттю до моменту поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов`язку компенсувати вартість фактично здійснених громадянці соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за період з моменту реєстрації останньої, як безробітної до зняття з обліку внаслідок поновлення її на роботі.

Щодо подвійного притягнення до відповідальності, на яке посилається відповідач, зазначає, що стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення з нього на користь органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем у даній справі, який по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем в розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на Військову частину НОМЕР_1 покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

10.06.2021 представник відповідача надіслав до суду заперечення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову.

29.06.2021 представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на серпень місяць 2021, оскільки представник Військової частини НОМЕР_1 вибув у госпіталь, військову частину НОМЕР_2 м.Луцьк на лікування, в підтвердження долучив витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №125 від 29.06.2021.

30.06.2021 представник позивача подала до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без участі представника, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача з огляду на те, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

При цьому, у ст. 248 ГПК визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи строк розгляду справи, що явка відповідача не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін та учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В той же час суд звертає увагу на те, що згідно положень статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Суд відхиляє наведені позивачами в обґрунтування відкладення розгляду справи доводи про неможливість участі його представника Богдана Ю.В в судовому засіданні з причини знаходження на лікуванні, оскільки відповідач не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, а не з`явлення в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що явка сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, в матеріалах справи достатньо документів для розгляду справи по суті, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та за наявними матеріалами.

З огляду на вказаний висновок суду, заява відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2020 до Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості звернулася ОСОБА_1 як така, що шукає роботу. Згідно поданих документів, під час реєстрації встановлено, що ОСОБА_1 з 01.02.2018 проходила військову службу на посаді планшетиста в військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира 39 зенітного ракетного полку (по особовому складу) від 28.01.2020 № 10-РС припинено (розірвано) контракт та звільнено ОСОБА_1 з військової служби у відставку відповідно до пункту а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.01.2020 № 23, в частині звільнення рядової ОСОБА_1 , оператора-планшетиста відділення бойового управління 2 зенітної ракетної батареї 1 зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби у відставку відповідно до пункту а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.01.2020 (а.с.11).

24 лютого 2020 року на підставі поданої заяви, у зв`язку з відсутністю підходящої роботи ОСОБА_1 було надано статус безробітного (наказ №НТ200224 від 24.02.2020, а.с.4-6).

Наказом Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості №НТ200302 від 02.03.2020 (а.с.7) громадянці ОСОБА_1 було призначено і розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 22, частини 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу строком, що не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, з 02.03.2020 по 24.02.2021.

Наказом Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості №НТ201026 від 26.10.2020 (а.с.8) ОСОБА_1 припинено виплату допомоги про безробіттю та припинено реєстрацію у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 календарних днів з 11.09.2020 року.

За даними ДРЗДСС було виявлено, шо ОСОБА_1 в період перебування на обліку одержала дохід від військової частини НОМЕР_1 , що стало підставою проведення розслідування страхового випадку.

Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №110 від 10.12.2020 (а.с.13) встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №190 від 08.09.2020, на підставі рішення окружного адміністративного суду по справі №140/6338 від 04.09.2020, ОСОБА_1 поновлено на посаді оператора- планшетиста військової частини НОМЕР_1 з 31.01.2020.

11.02.2021 Володимир-Волинською міськрайонною філією Волинського обласного центру зайнятості на адресу Волинського обласного центру зайнятості направлено листа (вих. №149/29.6/3) з проханням, щодо проведення розрахунку допомоги по безробіттю, отриманої ОСОБА_1 для направлення претензії в порядку досудового врегулювання спору до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), (а.с.15).

15.02.2021 на адресу Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості надійшов лист-відповідь (довідка) Волинського обласного центру зайнятості від 15.02.2021 року №15, в якому зазначено, що за період з 02.03.2020 року по 10.09.2020 року сума до повернення з вини роботодавця становить 49967,65 грн. (а.с.16).

16.02.2021 Володимир-Волинською міськрайонною філією Волинського обласного центру зайнятості було прийнято рішення про повернення Військовою частиною НОМЕР_1 допомоги по безробіттю у сумі 49967,65 грн., шо були витрачені з Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, громадянці ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) в період перебування на обліку як безробітної (наказ Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості від 16.02.202l № НТ210216). Рішення міськрайонною філією було прийняте відповідно до ч.1 ст.34 та ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.09.2020 (справа №140/6338/20), та наказу командира військової частини НОМЕР_1 №190 від 08.09.2020 про поновлення на військовій службі ОСОБА_1 .

На виконання рішення суду ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення за один місяць в сумі 10587,19 грн. (платіжне доручення №1486 від 08.09.2020, а.с.28).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду України від 27.01.2021 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі №140/6338/20 залишено без змін.

В подальшому ОСОБА_1 згідно вищезазначеного рішення суду було виплачено «середній заробіток за час вимушеного прогулу» в розмірі 64738,68 грн. (платіжне доручення №332 від 25.02.2021) (а.с.22).

На підставі діючого законодавства України на адресу Відповідача 09.01.2020 поштовим листом направлена претензія Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості в порядку досудового врегулювання спору від 18.02.2021 (а.с.17) №192/29.6/6 в якій пропонувалось Відповідачу в добровільному порядку повернути суму коштів в розмірі 49967,65 грн., виплачені ОСОБА_1 як допомога по безробіттю.

Однак, листом-відповіддю Військова частина НОМЕР_1 09.03.2021 повідомила Володимир-Волинську міськрайонну філію Волинського обласного центру зайнятості (а.с.18) про те, що з метою належного опрацювання вимог, зазначених в листі-претензії, Володимир-Волинську міськрайонну філію буде повідомлено в тридцятиденний термін з дня одержання листа-претензії.

29.03.2021 до Володимир-Волинської міськрайонної філії Волинського обласного центру зайнятості надійшов лист-відповідь Військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2021 №40/532 (а.с.19-20) в якому, зазначалось, що ОСОБА_1 за один і той же період одержала два види грошового забезпечення, а саме допомогу по безробіттю та сплачену за рішенням суду суму грошового забезпечення військовослужбовця.

За даних обставин, при поверненні військовою частиною НОМЕР_1 допомоги по безробіттю виплаченої ОСОБА_1 та виплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 за той же період, складатиметься ситуація незаконного збагачення за рахунок однієї державної організації однією особою і призведе до безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тією ж обставиною.

Володимир-Волинській міськрайонній філії було запропоновано звертатись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з неї безпідставно отриманої допомоги по безробіттю за період, за який нею одночасно було отримано грошове забезпечення як військовослужбовцем.

Таким чином, позивач вважає, що кошти у сумі 49967,65 грн. в судовому порядку мають бути повернуті відповідача на розрахунковий рахунок Волинського обласного центру зайнятості.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон).

Пунктами 2, 6, 8 частини 1 статті 1 Закону встановлено, що суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону. Страховий випадок - це, зокрема, подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Частиною 1 статті 6 Закону передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону видом забезпечення за цим Законом, серед іншого, є допомога по безробіттю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про зайнятість населення", безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно ч.1 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення", статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч.2 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

У пункті 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" закріплено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд встановив, що ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строку контракту та в установленому законодавством порядку була зареєстрована як безробітна. Позивач виплатив ОСОБА_1 допомогу по безробіттю у сумі 49967,65грн. за період з 02.03.2020 по 10.09.2020

Суд встановив, що призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем у даній справі, який по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем в розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на Військову частину НОМЕР_1 покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Волинський обласний центр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Таким чином, законодавством передбачено право позивача стягувати з відповідача суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок відповідача як роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Аналогічна правова позиція викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 12.07.2018р. у справі № 914/586/17, від 09.07.2018р. у справі № 914/1875/17, від 12.06.2018р. у справі № 914/2087/17.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок роботодавця відшкодувати центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік, як безробітна та отримувати страхові виплати.

За таких обставин, сума матеріального забезпечення, виплачена Володимир-Волинською міськрайонною філіє Волинського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 в розмірі 49967,65 грн. в період її перебування на обліку в районному центрі зайнятості з 02.03.2020 по 10.09.2020 як безробітної, підлягає поверненню роботодавцем, оскільки судом встановлено неправомірність дій роботодавця відносно застрахованої особи та поновлено її на роботі.

Щодо подвійного притягнення до відповідальності, на яке посилається відповідач, суд засвідчує, що стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення з нього на користь органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Стаття 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", встановлює чіткий порядок повернення суми виплаченого забезпечення у разі поновлення особи на роботі за рішенням суду. В рішенні суду визначено розмір середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що носить іншу правову природу та сферу регулювання.

Згідно з абз. 2 п. 32. постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Тобто, з наведеного пункту вбачається, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

Аналогічно вищевказана ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2018р. у справі №914/1975/17.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно ж із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь Волинського обласного центру зайнятості (вул.Б.Хмельницького, 3а, м.Луцьк, 43025, , р/р UA0706140, банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) 49967,65 грн. (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень шістдесят п`ять копійок) виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 та 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.07.2021.

Суддя І. О. Гарбар