ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/929/21

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро до Державного підприємства Чайка про стягнення 688280,81 грн

без виклику учасників процессу

Приватне підприємство Торговий дім Фонтекс-Агро (далі - позивач) подало до суду позов до Державного підприємства Чайка (далі - відповідач) про стягнення 688280,81 грн, з яких 524951,28 основного боргу, 37827,78 грн інфляційне збільшення, 105352,25 грн пені, 20149,50 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем грошових зобов`язань, відповідно до договору поставки паливно-мастильних матеріалів №687 від 11.11.2019.

Ухвалою від 05.04.2021 Господарський суд Київської області залишив позовну заяву Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро б/н від 24.03.2021 без руху, у зв`язку з недотриманням на момент подання позовної заяви вимог п. 5 ч. 3 ст. 162, п. 1 ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 172 ГПК України, надавши 10 днів з дня вручення ухвали суду на усунення недоліків.

19.04.2021 до суду від Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви б/н від 14.04.2021.

Ухвалою від 26.04.2021 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Визнано справу № 911/929/21 малозначною та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 1 ст. 251 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів відправки копії відповіді на відзив відповідачу у строк, визначений судом згідно з вимог ч. 4 ст. 166 ГПК України, - до 28.05.2021 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 08.06.2021 (включно).

Копія відповідної ухвали суду отримана позивачем 29.04.2021, відповідачем 05.05.2021, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень за №№ 481, 226.

24.05.2021, з дотримання встановленого строку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вимог про стягнення судових витрат.

Також, разом з відзивом від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення пені за період з 12.12.2019 по 04.04.2020 та заява про зменшення розміру санкцій на підставі ст. 233 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.11.2019 між Приватним підприємством Торговий дім Фонтекс-Агро (постачальник) та Державним підприємство Чайка (покупець) укладено договір № 687 поставки паливно-мастильних матеріалів (далі договір).

У відповідності до п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити поставлені паливно-мастильні матеріали, у тому числі масла автомобільні (далі ПММ).

Асортимент: дизельне пальне 18205 л. бензин А-92 евро-4615 л. (п. 1.2. договору).

Кількість та ціна поставленого товару (окремої партії) визначається відповідно до видаткової накладної (пп. 2.2.2 п. 2.2 договору).

Як передбачено умовами п. 2.3 договору, партія товару вважається погодженою до передачі покупцеві з моменту підписання та надання покупцеві видаткової накладної та товарно-транспортної накладної.

Відповідно до п. 2.7 договору, приймання товару здійснюється відповідно до вимог Інструкції Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України (затверджена наказом від 20.05.2008 №281/171/578/155).

Пунктом 2.8 договору сторонами погоджено, що право власності на товар переходить до покупця з моменту відвантаження (зливу) постачальником товару до резервуарів покупця, з оформленням та підписанням сторонами відповідної видаткової документації.

Згідно п. 3.1 договору, загальна вартість договору складає 524951,28 грн.

У відповідності до п. 3.4 договору, оплата товару здійснюється покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою покупець зобов`язаний на протязі 30 календарних днів з моменту отримання оплатити отриману партію товару.

Зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту надходження грошових коштів за кожну окрему партію товару на розрахунковий рахунок продавця (п. 3.5 договору).

Пунктом 4.2 Договору визначено, що покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

У пункті 7.1 договору сторони погодили, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору, та закінчується 31.12.2019 (п. 7.2 договору).

Відповідно до п. 7.3 договору, закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 524951,28 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0009499 від 11.11.2019 року, а також товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00017169 від 11.11.2019.

Підставою звернення позивача до суду слугувало те, що відповідачем поставлений позивачем товар у розмірі 524951,28 грн за видатковою накладною №РН-0009499 від 11.11.2019 не сплачено.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача оплати прийнятого ним товару, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення взятих на себе зобов`язань.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

В силу ч.1 ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 3.4 договору сторонами погоджено, що оплата товару здійснюється покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою покупець зобов`язаний на протязі 30 календарних днів з моменту отримання оплатити отриману партію товару.

Відповідачем під час розгляду даної справи не надано доказів оплати товару, отриманого згідно видаткової накладної №РН-0009499 від 11.11.2019 року, а також товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00017169 від 11.11.2019, хоча строк оплати, встановлений договором 30 календарних днів з моменту отримання настав.

Як визначено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Не виконавши зобов`язання з оплати товару, переданого за вказаною накладною, у строк, встановлений п.3.4 відповідного договору, відповідач допустив порушення зобов`язання.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги в частині стягнення з відповідача 524951,28 грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судом відхилено посилання відповідача у відзиві на недоліки оформлення видаткової накладної, та висновок про те, що позивач не довів факт передачі товару відповідачу, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження поставки товару позивач надав суду копії видаткової накладної №РН-0009499 від 11.11.2019 року, а також товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00017169 від 11.11.2019.

Між тим, видаткова накладна містить посилання на Договір № 687 від 11.11.2019 як на підставу поставки. ТТН містить відомості про вантажоодержувача ДП Чайка та адреси навантаження та розвантаження.

Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна містять підписи повноважних осіб позивача та відповідача, а також скріплені відбитками печаток обох сторін.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З поданих суду документів (договір поставки, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна) суд може достовірно ідентифікувати відповідача як особу, яка отримала товар за накладною.

Водночас, факт отримання товару відповідач не заперечує та не спростовує жодними доказами.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 20149,50 грн 3% річних та 37827,78 грн втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За положеннями зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції, суд зазначає, що здійснені позивачем розрахунки є арифметично вірними, у зв`язку з чим вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 105352,25 грн, нарахованої за період з 12.12.2019 по 23.03.2021.

При цьому, твердження відповідача, що штрафні санкції, які визначені у договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору, спростовуються п. 7.3 договору, яким сторони передбачили, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.2 Договору сторонами визначено, що покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

Відповідно до правил обрахунку строків (ст. 253 Цивільного кодексу України) період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в яку зобов`язання з оплати мало бути виконано.

Як передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі.

Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16, від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19.

За взаємною згодою сторін встановлено пунктом 4.2 договору, відповідно до якого пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків.

З огляду на викладене, позивач правомірно нарахував пеню за період з 12.12.2019 по 23.03.2021 включно.

Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі 105374,18 грн.

Стосовно поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

«Позовна давність» - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення Європейський суд з прав людини від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як визначено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання.

Статтею 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Так, договором не передбачено збільшення строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо пені, нарахованої за зобов`язанням в сумі 105374,18 грн., почав перебіг з 11.12.2019.

Позивач звернувся до суду із даним позовом 29.03.2021.

Разом з тим, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 від 11.03.2020 р. Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 із змінами і доповненнями, якою установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Вказаною постановою (в редакції змін, внесених постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405) строк дії карантину продовжено до 30.06.2021 р.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо стягнення пені, який не сплив на дату початку карантину 12.03.2020 р., і був продовжений, позивачем не пропущено.

Стосовно поданої відповідачем заяви про зменшення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Тобто, в контексті означеного, суд звертає увагу на те, що наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/2158/17.

В обгрунтування поданого клопотання, відповідач зазначив наступне.

Основними видами діяльності ДП Чайка є вирощування зернових культур, молочне та м`ясне скотарство, вирощування племінного молодняку великої рогатої худоби та свиней, переробка молока, м`яса.

Враховуючи, що сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Зокрема, на період проведення весняних польових робіт (підготовка ґрунту до посіву, посів та догляд за посівами) потреба в коштах складає 90 млн. грн., для проведення літньо-осінніх польових робіт (збір урожаю) потреба в коштах становить 51 млн. грн. Так, для вирощування продукції рослинництва загальна потреба в коштах складає приблизно 141 млн. грн.

За доводами відповідача, на даний час кредиторська заборгованість підприємства складає 93,7 млн. грн. Однак, основний дохід ДП Чайка від реалізації продукції припадає на кінець ІІІ кварталу та ІV квартал поточного року, у зв`язку з чим виникає значний дефіцит коштів. Так, за твердженням відповідача, відсутність обігових коштів на даному етапі може призвести до збою виконання або невиконання технологічних процесів по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Суд враховує, що у даному випадку прострочення оплати мало місце тривалий проміжок часу. При цьому, відповідач вказує на сезонний характер сільськогосподарського виробництва, однак кінцевий строк оплати отриманого товару (11.12.2019 ) припадав саме на ІV квартал поточного року, коли, за твердженням відповідача, він отримує основний дохід від реалізації продукції.

Крім того, від передбаченої договором кінцевої дати виконання грошового зобов`язання пройшло більше двох років, тобто, як мінімум, два повних цикли сільськогосподарського виробництва.

При цьому, посилаючись на скрутне матеріальне становище та значну кредиторську заборгованість підприємства, відповідачем не подано відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Матеріали справи не містять також доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів до врегулювання спірної заборгованості з 2019 року.

Суд, оцінивши доводи сторін у справі, взявши до уваги обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій, врахувавши майновий стан обох сторін та виходячи з балансу їх інтересів, дійшов висновку про відсутність виключних обставин для задоволення заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій.

При цьому, суд зазначає, що ризики в господарській діяльності відповідача не можуть бути покладені на позивача, оскільки, це порушує принципи розумності та справедливості.

Суд вважає, що відповідач у даному випадку не довів наявності виняткових обставин, що можуть бути підставою для зменшення розміру пені, як і не навів поважних причин порушення зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не обґрунтовані та не доведені, а тому заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно змісту якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими у відповідності до вимог чинного законодавства, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, становить суму, яка складається з судового збору в розмірі 10324,21 грн., витрат на послуги адвоката в розмірі 4000,00 грн.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

У підтвердження сплати судового збору позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення № 6129 від 24.03.2021 на суму 10324,21 грн.

Водночас, станом на час прийняття рішення позивачем, у підтвердження понесення решти заявлених очікуваних судових витрат (витрат на правову допомогу), жодних доказів не подано та не заявлено клопотання про їх включення до складу судових витрат, у зв`язку з чим у суду на час вирішення спору відсутні підстави для розгляду та вирішення питання щодо покладення на відповідача витрат позивача на послуги адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог, позивачу за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 10324,21 грн.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 247, 248, 252 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро до Державного підприємства Чайка про стягнення 688280,81 грн задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства Чайка (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А, ) на користь Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро (14020, м. Чернігів, вул. Малиновського, буд. 30-А, ) 524951,28 грн (п`ятсот двадцять чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят одну гривню двадцять вісім коп) основного боргу, 37827,78 грн (тридцять сім тисяч вісімсот двадцять сім гривень сімдесят вісім коп) втрат від інфляції, 105352,25 грн (сто п`ять тисяч триста п`ятдесят дві гривні двадцять п`ять коп) пені, 20149,50 грн (двадцять тисяч сто сорок дев`ять гривень п`ятдесят коп) 3% річних та 10324,21 грн (десять тисяч триста двадцять чотири гривні двадцять одну коп) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/)

Суддя В.М. Антонова