ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. м. Київ

Справа № 911/977/21

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" до фізичної особи-підприємця Царука Олексія Анатолійовича про стягнення 69 499,92грн, без виклику представників,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Білоцерківське лісове господарство" (далі - ДП "Білоцерківське лісове господарство") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Царука Олексія Анатолійовича (далі - ФОП Царук О.А.) про стягнення 72 623,26грн, з яких: 54 544,36грн - основний борг; 18 078,90грн - пеня, нарахована за період з 16.12.2019 по 26.03.2021.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань за договорами купівлі-продажу №151-2019 від 23.10.2019, №14-2020 від 15.01.2020 в частині здійснення розрахунку за поставлений товар у встановлений строк (а.с.1-8).

Ухвалою від 07.04.2021 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали (а.с.45-46).

Копія вказаної ухвали отримана позивачем 12.04.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №090 (а.с.48).

21.04.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків з новою редакцією позовної заяви (здана для відправлення відділенню поштового зв`язку 19.04.2021).

Відповідно до нової редакції позовної заяви ДП "Білоцерківське лісове господарство" просить стягнути з ФОП Царука О.А. (далі - ФОП Царук О.А.) 69 499,92грн, з яких: 52 413,84грн - основний борг; 17 086,08грн - пеня, яка нарахована за період з 08.02.2020 по 26.03.2021 (а.с.50-55).

Вимоги позивача мотивовані не виконанням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу №14-2020 від 15.01.2020 в частині здійснення розрахунку за поставлений товар у встановлений строк.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.04.2021: відкрито провадження у справі за поданим позовом; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання; встановлено сторонам строки для подання відповіді на відзив та заперечення (а.с.98-99).

Копія відповідної ухвали суду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №597, отримана позивачем 30.04.2021 (а.с.101), а відповідачем - 05.05.2021, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №00 (а.с.127).

14.05.2021 від відповідача, з дотриманням строку, встановленого ч.1 ст.251 ГПК України, надійшов відзив на позов (здано для відправлення відділенню поштового зв`язку 13.05.2021), у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити (а.с.103-105).

Відхиляючи заявлені позовні вимоги, відповідач посилається на те, що:

- умовами укладеного між сторонами у справі договору не встановлено відповідальності у вигляді сплати пені;

- пеня нарахована понад строк, визначений ч.6 ст.232 ГК України, та без урахування обмеження розміру пені відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за порушення грошових зобов`язань";

- позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені.

21.05.2021 від позивача, з дотриманням встановленого строку, надійшла відповідь на відзив, а також клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.113-116).

Так, у відповіді на відзив, позивач фактично зменшив строк нарахування пені та її розмір та просить стягнути з відповідача 6866,21грн пені, яка нарахована за період з 16.11.2020 по 26.03.2021. Позивач вказує, що заявляв претензію відповідачу про сплату боргу, яка направлена 28.10.2020, на яку відповідач не відреагував.

Суд розцінив відповідну заяву відповідача, включену до відповіді на відзив, як заяву про зменшення позовних вимог та прийняв таку заяву ухвалою від 24.05.2021 (а.с.122-123).

Вказаною ухвалою судом також відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.121-124).

Друга заява по суті - заперечення від відповідача до закінчення строку, встановленого для розгляду справи відповідно до ст.248 ГПК України, не надходила.

Дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступні обставини.

15.01.2020 між ДП «Білоцерківське лісове господарство» (продавець) та ФОП Царук О.А. (покупець) укладено договір купівлі-продажу №14-2020 (далі - договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця лісоматеріали в кількості та по цінах, обумовлених в специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах і в порядку, визначеному договором.

Як встановлено п.1.2 договору, загальна сума договору складається з загальної суми усіх підписаних специфікацій до цього. Місце поставки (передачі) товару - франко склад покупця (п.1.3 договору).

Ціна товару відповідно до п.3.1 договору вказується у специфікаціях до договору. При цьому, продавцю надано право переглядати ціни на товар не частіше ніж один раз на квартал, повідомивши про це покупця до моменту перерахування ним коштів за наступну партію товару; у разі перегляду ціни на товар укладається додаткова угода (п.п.4.2, 4.3 договору).

Сторонами погоджено, що покупець здійснює 100% попередню оплату заявленої партії товару протягом строку дії договору згідно наданого продавцем рахунку-фактури.

В силу п.6.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором.

Як узгоджено сторонами, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.9.1 договору). При цьому, договором визначено, що якщо за 10 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін у письмовому вигляді не заявить про свої наміри розірвати його, договір автоматично продовжується на наступний період (один календарний рік).

Додатком до відповідного договору №1 є специфікація, якою сторонами визначено найменування, клас, якісні характеристики та ціну продукції, що поставляється за відповідним договором (а.с.59).

На умовах вказаного договору позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 44320,83, що підтверджується товаро-транспортними накладними:

- серії КВВ №191075 від 08.02.2020 на суму 11006,93грн;

- серії КВВ №191077 від 08.02.2020 на суму 5949,65грн;

- серії КВВ №191078 від 08.02.2020 на суму 4805,80грн;

- серії КВВ №191080 від 10.02.2020 на суму 4740,88грн;

- серії КВВ №191081 від 10.02.2020 на суму 6928,18грн;

- серії КВВ №191083 від 10.02.2020 на суму 5359,38грн;

- серії КВВ №191084 від 10.02.2020 на суму 5530,01грн (а.с.61-63,66-69).

Окрім того, позивачем до матеріалів справи надано товаро-транспортні накладні, у яких зазначено про надання послуг з перевезення та розвантаження на загальну суму 8093,01грн:

- 109835 від 08.02.2020 на суму 2007,15грн;

- 109834 від 08.02.2020 на суму2024,30грн;

- 109836 від 10.02.2020 на суму 2047,80грн;

- 109837 від 10.02.2020 на суму 2013,76грн (а.с.64-65,70-71).

На оплату відповідного товару та послуг позивачем виставлено відповідачу рахунки: №№77,78,79,80,81 від 08.02.2020; №№82,83,84,85,8687 від 10.02.2020 (а.с.72-82). Доказів направлення або вручення таких рахунків відповідачу до позовної заяви не додано.

22.05.2020 позивачем направлено відповідачу претензію №309 від 20.05.2020 щодо оплати боргу за поставлений, у т.ч. відповідно до умов вищевказаного договору, товар та послуги на загальну суму: основного боргу -57 544,36грн; пені - 6035,78грн (а.с.83-84). Направлення відповідної претензії відповідачу підтверджується накладною №330 від 22.05.2020 та описом вкладення у відправлення, прийняте за такою накладною (а.с.85, 85 зворот).

28.10.2020 відповідачем повторно направлено претензію №618 від 27.10.2020 щодо оплати боргу та пені за вищевказаним договором та послуг з перевезення та розвантаження, а також за іншими господарським операціями (а.с.86-87). В якості доказів направлення відповідного документа відповідачу позивачем надано накладну №642 та опис вкладення у поштове відправлення, передане за такою накладною (а.с.88, 88 зворот).

Доказів надання відповідачем відповідей на такі претензії позивача не надано.

Факт укладення договору та виникнення зобов`язань за ним відповідач визнав у першій заяві по суті - відзиві.

Як визначено ч.1 ст.75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом; обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Доказів оплати товару за таким договором та послуг відповідач не надав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує про наявність боргу у відповідача перед позивачем на загальну суму 52413,84грн за таким договором, включаючи фактично до суми боргу за товар, переданий за договором, вартість послуг з перевезення та розвантаження.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплати поставлений позивачем товар та послуги на загальну суму 52413,84грн, а також застосування до нього відповідальності у вигляді пені у розмірі 6866,21грн за прострочення виконання відповідного зобов`язання.

Заявлені вимоги суд вважає обґрунтованими частково з наступних підстав.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як унормовано ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ч.1 ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонами п. 4.1 договору змінено відповідне правило щодо оплати, визначене ч.1 ст.692 ЦК України, та погоджено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється на умовах передплати, між тим, як свідчать матеріали справи, фактично сторони відійшли від узгодженого порядку виконання взаємних зобов`язань за договором і передача товару, а також його прийняття без заперечень відбулась до виконання зобов`язання відповідача з оплати, що свідчить про взаємну згоду сторін на таку зміну умов, на яких здійснюється поставка товару за договором.

Отже, виходячи з приписів ч.1 ст.692 ЦК України, товар, переданий відповідачу, мав бути ним оплачений після його прийняття.

Фактів передачі товару за договором на вказану у позові суму відповідач у відзиві на позов не спростував, однак, доказів здійснення оплати за такий товар не надав.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач не здійснив оплату за переданий товар після його прийняття, як визначено ч.1 ст.692 ЦК України, він є таким, що допустив прострочення виконання зобов`язання з оплати товару.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача 44320,83грн основного боргу за товар, поставлений відповідно до умов вищевказаного договору обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, до суми основного боргу за товар позивачем включені вимоги щодо оплати послуг розвантаження та автопослуг (перевезення) у розмірі 8093,01грн, порядок та умови надання яких договором №14-2020 від 15.01.2020 не узгоджені як і строк їх оплати.

Між тим, у відзиві на позов відповідач не спростовує факт надання таких послуг відповідачем та не оспорює їх вартість, зазначену у вищевказаних товаро-транспортних накладних, які є підтвердженням замовлення та надання відповідних послуг.

Оскільки не дотримання письмової форми правочину не є наслідком недійсності такого правочину у даному випадку, а отримання відповідної послуги підтверджено письмовими доказами та не оспорюється відповідачем, як і факт виникнення зобов`язання з оплати такої послуги, суд вважає встановленими відповідні факти.

В силу ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. При цьому, як визначено ч.2 такої статті, положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Як визначено ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За договором перевезення вантажу, відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч.ч.2,3 ст.909 ЦК України: договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами; якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Враховуючи, що і вартість послуг, і провізна плата визначені товаро-транспортними накладними суд вважає доведеним факт досягнення домовленості щодо цього сторонами.

Поряд з цим, строк оплати відповідних послуг, у т.ч. перевезення, сторонами фактично не визначено.

В силу ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таки чином, з моменту направлення вимоги відповідач мав у семиденний строк виконати зобов`язання з оплати відповідних послуг.

Перша вимога про оплату, зважаючи на те, що доказів отримання/направлення рахунків щодо оплати відповідних послуг не надано, включена до претензії від 20.05.2020 №309, докази направлення якої відповідачу надав позивач (а.с.83-85, 85 зворот). Оскільки доказів оплати у строк, встановлений ч.2 ст.530 ЦК України та визначений у претензії (до 31.05.2020), не надано, відповідач є таким, що прострочив виконання відповідного зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, вимоги про стягнення основного боргу за надані послуги у розмірі 8093,01грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Отже, заявлені позивачем вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 52 413,84грн підлягають задоволенню у повному обсязі (44320,83грн +8093,01).

Вимоги про стягнення пені у розмірі 6866,21грн за період з 16.11.2020 по 26.03.2021 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як визначено ч.2 ст.231 ГК України, на підставі якої позивачем нарахована пеня, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, за порушення строків виконання зобов`язання у вигляді пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому, як передбачено ч.6 такої норми, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У договорі сторони не визначили іншого розміру пені за порушення зобов`язання з оплати та узгодили п.6.1 договору, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та договором.

Отже, враховуючи умови договору та положення ч.2 ст.231 ГК України, факт порушення зобов`язання з оплати переданого товару, позивач набув права вимагати сплати відповідачем пені у розмірі, визначеному відповідною нормою, враховуючи, що сторони щодо іншого її розміру не домовились.

Поряд з цим, у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України відповідач мав оплати переданий йому товар після його передачі, що мала місце 08.02.2020 та 10.02.2020, нарахування пені припинилось через 6 місяців - відповідно 08.08.2020 та 10.08.2020.

Таким чином, нарахування пені на борг за переданий товар у розмірі 52 413,84грн припинилось до початку періоду, за який позивач просить стягнути з відповідача пеню - з 16.11.2020 по 26.03.2021 (а.с.113-116), тому вимоги у відповідній частині є такими, що не підлягають задоволенню судом.

Між тим, у відповідності з ч.2 ст.231 ГК України, а також враховуючи встановлення судом фактів виникнення зобов`язання з надання послуг (перевезення та розвантаження), виконання відповідного зобов`язання позивачем та встановлення факту порушення зустрічного зобов`язання відповідача з оплати таких послуг, позивач має право вимагати стягнення пені, нарахованої на борг у розмірі 8093,01грн за надання відповідних послуг.

Оскільки з вимогою про виконання відповідного зобов`язання, строк якого сторонами не встановлено, позивач звернувся у травні 2020 року, включивши відповідну вимогу до претензії від 20.05.2021 (а.с.83-84), що направлена 22.05.2020 і мала бути виконана протягом 7 днів з дня пред`явлення вимоги. Враховуючи, що у самій претензій позивач встановлював більший строк для виконання - до 31.05.2020, нарахування пені за прострочення відповідного зобов`язання почалось 01.06.2020 та припинилось 30.11.2020.

Враховуючи вимоги позивача про стягнення пені за період з 16.11.2020, припинення нарахування пені 30.11.2020, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені, нарахованої на борг за відповідні послуги за період з 16.11.2020 по 30.11.2020.

При цьому, суд враховує, що ч.2 ст.231 ЦК України встановлює пеню за прострочення виконання зобов`язання, стороною якого є, зокрема, суб`єкт, що належить до державного сектора економіки, без визначення виду такого зобов`язання, у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, якщо інше не передбачено, зокрема, законом.

Між тим у даному випадку зобов`язання відповідача оплатити послуги є грошовим, тому розмір пені, в силу ч.6 ст.231, ст.343 ГК України та ст.3 Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Отже, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені за період з 16.11.2020 по 30.11.2020, нараховану на суму боргу у розмірі 8093,01грн, у розмірі 39,80грн.

Посилання відповідача щодо пропущення строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені за період, вимоги за який визнані судом обґрунтованими, є помилковим з наступних підстав.

Як визначено ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність встановлена тривалість в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

В силу ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач з даним позовом звернувся до суду 30.03.2021, що підтверджується конвертом поштового відправлення №499 (а.с.43), отже, вимоги про стягнення пені за період з 16.11.2020 по 30.11.2020 заявлені у межах строку, встановленого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, оскільки такий строк закінчувався б у листопаді 2021 року.

За таких обставин, суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення пені у розмірі 39,80грн, а в частині стягнення пені у розмірі 6826,41грн суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по оплаті позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог (виходячи із їх зменшення до 59280,05грн=52413,84грн + 6866,21грн та задоволення у загальному розмірі - 52453,64грн = 52413,84грн+39,80грн), а саме у розмірі 2008,60грн (52453,64*2270/59280,05).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Царука Олексія Анатолійовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" (ідентифікаційний код 0099211; 909130, Київська обл., Білоцерківський район, с.Дрозди, урочище «Товста», квартал 50) 52413,84грн основного боргу, 39,80грн пені, а також 2008,60грн в рахунок часткового відшкодування витрат на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 6826,41грн пені відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова