ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р. Справа№ 910/17338/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Бендюг І.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 за заявою Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про вжиття заходів забезпечення позову

у справі №910/17338/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість"

про розірвання договору та виселення

В судовому засіданні 27.05.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/17338/20 у задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 31.03.2021 №30-10/б/н про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач 16.04.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним та неправильним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.

Висновки суду стосовно ненадання документального підтвердження факту здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна є не зовсім об`єктивними та логічними з огляду на прохальну частину вищезазначеної заяви, оскільки лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 12.04.2019 №30-09/3261, яким було надано згоду на проведення невід`ємних поліпшень орендованого майна, свідчить про подання повного пакету документів, необхідного для здійснення таких поліпшень, що в свою чергу підтверджує чіткий намір Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" здійснити невід`ємні поліпшення орендованого державного майна й понести відповідні витрати.

Щодо хибних висновків суду про те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву не обґрунтувано того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав, апелянт вказує, що у разі здійснення орендарем невід`ємних поліпшень в розмірі не менше як 25% ринкової вартості майна, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" набуває права викупу об`єкта оренди.

З огляду на ч. 4 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», реалізація права викупу, якого набуде орендар, або призведе до можливості припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.12.2013 №6718, або спричинить необхідність компенсації вартості здійснених поліпшень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.04.201 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17338/20. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/17338/20 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

28.04.2021 матеріли справи №910/17338/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 у справі №910/17338/20 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 27.05.2021.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви вжиття заходів забезпечення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" про розірвання укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 26 грудня 2013 року № 6718, а також про виселення відповідача в примусовому порядку з державного нерухомого майна - нежитлової будівлі (п`ятиповерхової фасадної будівлі з підвалом, літера Б, площею 3 165,8 кв.м, та чотирьохповерхової будівлі з підвалом, літера В, площею 1 963,3 кв.м) загальною площею 5 129,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що в порушення пункту 5.4 договору відповідач протягом дії спірного правочину систематично (більше трьох разів) порушував терміни здійснення платежів щодо сплати орендної плати. Товариством не в повному обсязі було сплачено орендну плату, станом на 28 жовтня 2020 року заборгованість перед Державним бюджетом України за період з червня 2020 року по вересень 2020 року склала 2 045 017,38 грн., з яких 1 984 482,69 грн. - заборгованість з орендної плати, 53 848,10 грн. - пеня, 6 686,59 грн. - інфляційні втрати, у зв`язку з чим позивач просив розірвати спірний договір оренди.

31 березня 2021 року до суду надійшла заява Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про забезпечення позову, в якій останнє просило суд заборонити відповідачу здійснювати невід`ємні поліпшення нерухомого майна, що належить до державної власності, за договором оренди нерухомого майна 26 грудня 2013 року № 6718 до винесення рішення по суті спору.

Заявник посилається на те, що листом від 12 квітня 2019 року № 30-09/3261 Товариству було надано згоду на здійснення невід`ємних поліпшень, що в подальшому може створити обов`язок Фонду, як орендодавця, а також державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України", як балансоутримувача, відшкодувати грошову компенсацію витрачених відповідачем коштів у межах збільшеної в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна. Крім того, у результаті таких поліпшень Товариство буде мати право на приватизацію орендованого майна.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

У п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив з того, що заявником не наведено належних обґрунтувань та не надано документального підтвердження факту здійснення Товариством невід`ємних поліпшень орендованого майна, а також того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів Фонду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Забезпечення позову є засобом, що гарантує виконання майбутнього рішення господарського суду, який полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, мають тимчасовий характер і діють до закінчення розгляду справи по суті заявлених вимог.

За загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення виконання судового рішення.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст.74 ГПК України. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року в справі №910/1040/18.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року в справі №914/970/18.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 червня 2020 року в справі № 904/5876/19.

Згідно з частиною 4 статті 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18.

Позовні вимоги у справі № 910/17338/20 про розірвання договору та виселення мотивовані істотним порушенням Товариством умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просить заборонити Товариству здійснювати невід`ємні поліпшення нерухомого майна, яке є предметом цього договору.

На підтвердження необхідності забезпечення позову заявником надано лист Фонду від 12 квітня 2019 року 30-09/3261 про надання дозволу на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого нерухомого майна.

Зі змісту цього листа вбачається, що позивач просив Товариство протягом 15 днів після отримання вказаного доступу, надати до регіонального відділення графік виконання ремонтних робіт, а після їх завершення - інформацію з поданням копій, підписаних замовником і підрядником, актів приймання виконаних робіт та документів, що підтверджують оплату зазначених робіт.

Однак вказані докази у матеріалах заяви про забезпечення позову відсутні.

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що Товариство розпочало здійснення або здійснює невід`ємні поліпшення спірного нерухомого майна.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 79 ГПК України).

Частиною 1 статті 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що заявником у заяві про забезпечення позову не наведено належних обґрунтувань та не надано документального підтвердження факту здійснення Товариством невід`ємних поліпшень орендованого майна, а також того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду цій справі або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів Фонду.

Оцінюючи в сукупності усі матеріали оскарження, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову у справі №910/17338/20 у вигляді заборони відповідачу здійснювати невід`ємні поліпшення нерухомого майна, що належить до державної власності, за договором оренди нерухомого майна 26 грудня 2013 року № 6718 до винесення рішення по суті спору.

За встановлених обставин відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову жодним чином не може призвести до порушення права особи на доступ до правосуддя в аспекті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одночасно колегією суддів враховано, що рішенням Господарського суду м. Києва від 08.04.2021 у справі №910/17338/20 позов задоволено.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про забезпечення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/17338/20 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 про відмову у забезпеченні позову у справі №910/17338/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17338/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 23.06.2021.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко