ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2021м. ДніпроСправа № 904/3279/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової К.В.

та представників:

від позивача: Профатілова І.І.;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (смт.Червоногригорівка, Нікопольський район, Дніпропетровська область)

про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 у загальному розмірі 793 212 грн. 71 коп., розірвання договору та вилучення предмета лізингу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (далі - відповідач) заборгованість за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 у загальному розмірі 793 212 грн. 71 коп.,

Ціна позову складається з наступних сум:

- 665 728 грн. 61 коп. - основний борг;

- 21 051 грн. 08 коп. - пеня;

- 44 550 грн. 00 коп. - штраф;

- 18 248 грн. 46 коп. - інфляційні втрати;

- 43 634 грн. 56 коп. - 25% річних;

- розірвати договір фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019, укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл";

- вилучити у Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" трактор колісний ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП зав. № 6907 (1 одиниця), залишковою вартістю 371 250 грн. 00 коп. та передати Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг".

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 в частині повної та своєчасної сплати лізингових платежів у період з серпня 2020 року по березень 2021 року, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 665 728 грн. 61 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 21 051 грн. 08 коп., а також, на підставі пункту 8.1. договору просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу в сумі 44 550 грн. 00 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за договором за період прострочення з вересня 2020 року по лютий 2021 року у сумі 18 248 грн. 46 коп. Крім того, на підставі пункту 8.3. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 25% річних за період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 43 634 грн. 56 коп.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 19 736 грн. 94 коп.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 21.04.2021.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду №20006/21 від 21.04.2021), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, у зв`язку з відрядженням директора підприємства відповідача в місто Київ для вирішення питання кредитування щодо погашення заборгованості за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 до середини травня 2021 року.

У підготовче засідання 21.04.2021 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 21.04.2021 підготовче засідання було відкладено на 19.05.2021.

У підготовче засідання 19.05.2021 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання вдруге не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, при цьому про день, час та місце підготовчого засідання відповідач був повідомлений належним чином (а.с. 81-85).

У підготовчому засіданні 19.05.2021 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, судом були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті; у зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, суд вважав за можливе закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті.

У зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, ухвалою суду від 19.05.2021 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 27.05.2021.

У судове засідання 27.05.2021 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання втретє не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, при цьому, судом було відзначено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 27.05.2021 у судовому засіданні було оголошено перерву до 23.06..2021.

У судове засідання 23.06.2021 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, про день, час та місце підготовчого засідання відповідач був повідомлений належним чином (а.с. 104-108).

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 53283, Дніпропетровська область, Нікопольський район, смт. Червоногригорівка, вулиця Пушкіна, будинок 2 (а.с. 54).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Слід відзначити, що поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 27.05.2021, як і ухвала від 30.03.2021 (а.с.58-62), ухвала від 21.04.2021 (а.с.81-85), ухвала від 19.05.2021 (а.с.97-101), було повернуто за зворотною адресою з довідкою АТ "Укрпошта" форми 20 "Адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 104-108). Отже, неотримання відповідачем поштової кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням носить систематичний характер.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Більше того, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила).

Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу (фізичну особу-підприємця).

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що з 01.01.2020 набрали чинності зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, внесені Постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019, відповідно до яких:

- рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 991 Правил);

- рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 992 Правил).

Таким чином, зберігання відділенням АТ "Укрпошта" поштових відправлень суду, які є "Судовими повістками" в розумінні чинного законодавства України в період більше, ніж три робочі дні, а також їх повернення із непередбачених для "Судових повісток" причин є неправомірним. Більше того, такі дії зумовлюють порушення права позивача на своєчасне вирішення справи судом.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, жодна з ухвал суду не була отримана відповідачем, але відповідач 21.04.2021 звертався до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи (а.с.64-65), що свідчить про його обізнаність з рухом даної справи в суді, щонайменше з 21.04.2021.

Так, ухвалою суду від 30.03.2021, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, враховуючи обізнаність з 21.04.2021 відповідача про наявність даної справи в суді, а отже й зі змістом ухвали суду від 30.03.2021, строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг станом на 19.05.2021, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

У судовому засіданні 23.06.2021 представник позивача виклав зміст позовних вимог, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору фінансового лізингу, строк дії договору, умови набуття права власності на предмет лізингу, загальна вартість предмету лізингу, настання строку оплати лізингових платежів, наявність часткової чи повної оплати лізингових платежів, допущення прострочення оплати лізингових платежів; наявність підстав для розірвання договору лізингу та вилучення предмета лізингу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 11.09.2019 між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - лізингодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (далі - лізингоодержувач, відповідач) було укладено договір фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 (далі - договір, а.с. 15-23), відповідно до умов пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, лізингодавець зобов`язується набути у власність у постачальника предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій і умов та передати його (предмет лізингу) за плату (лізингові платежі) у користування лізингоодержувачу на визначений у цьому договорі строк не менше одного року.

Відповідно до пункту 1.2. договору сторони погоджуються з тим, що специфікацією та умовами предмета лізингу є найменування, кількість, тип, модель, марка, інші технічні характеристики, вартість предмета лізингу, а також найменування виробника (постачальника) предмета лізингу, що визначені у додатках до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу".

У пунктах 9.1. та 9.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", та виконання сторонами всіх зобов`язань за договором, якщо інше не визначено договором. За взаємною згодою договір вважатиметься достроково припиненим за угодою сторін у тому випадку, якщо: стосовно лізингоодержувача буде порушено провадження у справі про банкрутство (прийнято рішення при припинення лізингоодержувача), або лізингоодержувача визнано банкрутом та стосовно нього відкрито ліквідаційну процедуру; предмет лізингу буде викрадено, розтрачено чи пошкоджено, що не дозволяє його подальшу експлуатацію; буде встановлено відсутність лізингоодержувача за своїм місцезнаходженням протягом більш як шести місяців. Датою припинення договору в таких випадках є наступний день після отримання лізингодавцем відповідних документів про підтвердження вищезгаданих обставин (дата встановлення вищевказаних фактів), а всі платежі за договором, які визнані графіком сплати лізингових платежів (в тому числі в частині відшкодування вартості техніки), вважаються такими, що настали у лізингоодержувача.

Доказів зміни, визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, а також Закону України "Про фінансовий лізинг". Одночасно, відповідно до статті 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (статті 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Подібне визначення визначено і у статті 806 Цивільного кодексу України, яка визначає, що лізингодавець передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", встановлено що, за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк неменше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), яка здійснюється в порядку, встановленому договором (частина 1статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про фінансовий лізинг" предмет лізингу підлягає реєстрації у випадках і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

За змістом частини 2 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов`язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема, прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання.

Відповідно до пункту 1.2. договору сторони погоджуються з тим, що специфікацією та умовами предмета лізингу є найменування, кількість, тип, модель, марка, інші технічні характеристики, вартість предмета лізингу, а також найменування виробника (постачальника) предмета лізингу, що визначені у додатках до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу".

Пунктом 2.1. договору передбачено, що лізингодавець на письмове замовлення лізингоодержувача для потреб останнього купує у постачальника предмет лізингу.

За умовами пункту 2.2. договору строк лізингу відраховується з дати підписання акту приймання-передачі між сторонами (далі - акт), що укладається у 5 (п`яти) автентичних примірниках.

Згідно з пунктом 2.3. договору постачальник, перелік, кількість, ціна, вартість, строк передачі і адреси місця передачі предмета лізингу, строк лізингу встановлюються додатками до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу". Місцем поставки (передачі) предмета лізингу є: місто Харків, проспект Московський, 275.

Витрати з доставки предмета лізингу до лізингоодержувача несе лізингоодержувач (пункт 2.4. договору).

Лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору (пункт 3.4.3. договору).

За умовами пункту 4.1. договору протягом 7 (семи) календарних днів з моменту набрання чинності цим договором лізингоодержувач перераховує на рахунок лізингодавця:

- попередній лізинговий платіж в частині відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 10 (десяти) відсотків його вартості (включаючи ПДВ).

Датою сплати попереднього лізингового платежу є дата надходження коштів на рахунок лізингодавця.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що з моменту підписання акту лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі, що включають:

- відшкодування вартості предмета лізингу рівними частинами за весь термін лізингу від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем вартості предмета лізингу;

- комісію за організацію лізингової операції в розмірі 2 (двох) відсотків (без ПДВ) від вартості предмета лізингу відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість, яка сплачується одночасно зі сплатою першого, другого, третього, четвертого, п`ятого та шостого лізингового платежу згідно з Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до договору;

- комісію за супроводження договору в розмірі 22,7% річних (без ПДВ) від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем та черговими лізинговими платежами вартості предмета лізингу, відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість.

Комісія за супроводження договору є складовою частиною лізингового платежу, не відноситься до послуг та не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Якщо з дня отримання повідомлення про готовність передати предмет лізингу, надісланого лізингодавцем відповідно до пункту 3.4.1. договору, лізингоодержувач відмовляється від його отримання, лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати лізингові платежі, визначені у пункті 4.2. договору, починаючи з 6-го календарного дня отримання від лізингодавця повідомлення про готовність передати предмет лізингу та сплачуються щомісячно.

Згідно з пунктом 4.3. договору лізингові платежі у частині відшкодування вартості предмета лізингу сплачуються лізингоодержувачем на користь лізингодавця щоквартально. Лізингові платежі у частині комісії за супроводження договору сплачуються лізингоодержувачем на користь лізингодавця щомісячно. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акта. Перший лізинговий платіж у частині відшкодування вартості предмета лізингу сплачується через 3 місяці з дати підписання акта, всі наступні лізингові платежі щоквартально. Перший лізинговий платіж у частині комісії за супроводження договору сплачується через 1 місяць з дати підписання акта, всі наступні лізингові платежі - щомісячно.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюються Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до договору.

Згідно з пунктом 4.8. договору загальна сума оплати за договором, періодичність та терміни сплати визначаються Графіком сплати лізингових платежі, що є додатком до договору, розділами 4 та 8 договору. Зарахування та розподіл коштів, отриманих за цим договором, лізингодавець здійснює першочергово відповідно до статей 534, 625 Цивільного кодексу України.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що предмет лізингу передається лізингоодержувачу за актом, за умови перерахування платежу у розмірі та в порядку, визначеному пунктом 4.1. договору, та (за необхідності) у разі укладення забезпечувального (забезпечувальних) договору (договорів) відповідно до розділу 7 договору.

Сторонами був погоджений та підписаний Додаток № 1 до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", за умовами якого позивач передає відповідачу трактор колісний ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП (1 одиниця) вартістю 1 650 000 грн. 00 коп. з ПДВ. Попередній лізинговий платіж у частині відшкодування вартості предмета лізингу, що в подальшому передається в лізинг, у розмірі 10% його вартості складає 165 000 грн. 00 коп. з ПДВ. Всього попередньої оплати 165 000 грн. 00 коп. (а.с.24).

Також сторонами був погоджений та підписаний Додаток № 2 до договору - Графік сплати лізингових платежів (а.с. 25).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було передано відповідачу у платне користування на умовах договору фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 предмет лізингу (нову не бувшу у користуванні сільськогосподарську технічку) - трактор колісний ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП зав № 6907 у кількості однієї одиниці вартістю 1 650 000 грн. 00 коп. з ПДВ, на підтвердження чого позивачем та відповідачем було складено та підписано Акт приймання-передачі сільськогосподарської техніки № 19 від 13.09.2019 (а.с. 26).

Отже, враховуючи те, що Акт приймання-передачі був підписаний 13.09.2019, відповідач повинен був сплатити чергові лізингові платежі наступним чином: № 11 в сумі 17 557 грн. 03 коп. не пізніше 13.08.2020, № 12 в сумі 203 182 грн. 03 коп. (відшкодування вартості - ВВТ та комісія) не пізніше 13.09.2020, № 13 в сумі 14 045 грн. 63 коп. не пізніше 13.10.2020, № 14 в сумі 14 045 грн. 63 коп. не пізніше 13.11.2020, № 15 в сумі 199 670 грн. 63 коп. (ВВТ та комісія) не пізніше 13.12.2020, № 16 в сумі 10 534 грн. 22 коп. не пізніше 13.01.2021, № 17 в сумі 10 534 грн. 22 коп. не пізніше 13.02.2021, № 18 в сумі 196 159 грн. 22 коп. не пізніше 13.03.2021 (через кожен місяць з дати підписання Акта приймання-передачі, а в частині ВВТ - щоквартально).

Однак, як вказує позивач та що не спростовано відповідачем, останній не здійснив сплату вказаних лізингових платежів.

Так, станом на 16.03.2021 заборгованість в частині лізингових платежів, що включає лізинговий платіж 13.03.2021 складає 665 728 грн. 61 коп.

У зв`язку з неоплатою відповідачем лізингових платежів за узгодженим графіком до договору, позивачем 23.04.2021 була надіслана на адресу ТОВ "Явір Агроінтернешнл" вимога № 14/103 від 22.02.2021 щодо оплати заборгованості у загальному розмірі 580 366 грн. 58 коп. (а.с.35-37), проте вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати лізингових платежів за користування предметом лізингу відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 665 728 грн. 61 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 21 051 грн. 08 коп., а також, на підставі пункту 8.1. договору просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу в сумі 44 550 грн. 00 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за договором за період прострочення з вересня 2020 року по лютий 2021 року у сумі 18 248 грн. 46 коп. Крім того, на підставі пункту 8.3. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 25% річних за період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 43 634 грн. 56 коп. Крім того, враховуючи допущені відповідачем порушення умов договору, позивач просить суд розірвати договір фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019, укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл", а також вилучити у Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" трактор колісний ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП зав. №6907 (1 одиниця), залишковою вартістю 371 250 грн. 00 коп. та передати Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг". Вказане і є причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати, встановлених у додатках до договору фінансового лізингу, лізингових платежів на загальну суму 665 728 грн. 61 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Більше того, відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 665 728 грн. 61 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до пункту 8.1. договору сторони домовились і встановили, що за будь-яке порушення умов договору (у тому числі строків розрахунків та сум платежів), що не передбачене пунктом 8.4. договору, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 0,1% від невідшкодованої вартості предмета лізингу. У разі порушення умов договору вдруге лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу.

Для розрахунку штрафу, визначеного цим пунктом, сума невідшкодованої вартості предмета лізингу становить різницю між первинною вартістю предмета лізингу та сумою попереднього лізингового платежу в частині відшкодування вартості предмета лізингу.

Так, одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово порушувались умови договору в частині оплати лізингових платежів, на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи було долучено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2020 у справі № 904/4099/20, яким позов Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 в сумі 835 595 грн. 85 коп. задоволено в повному обсязі (а.с.27-34).

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що предметом спору у справі №904/4099/20 була заборгованість за період сплати з 1 по 10 лізингових платежі (а.с.32).

З урахуванням зазначеного, а також неодноразового порушення умов договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу, що становить 44 550 грн. 00 коп. за наступним розрахунком: (1 650 000,00 165 000,00) х 3 % = 44 550,00 грн..

Крім того, у пункті 8.3. договору сторони домовились і встановили, що на прострочену суму лізингових платежів (встановлюється графіком) нараховуються пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, та відсотки (проценти) у розмірі 25% річних. Сплата лізингоодержувачем на користь лізингодавця пені та процентів, що були нараховані на прострочену суму чергового платежу за договором, не звільняє лізингоодержувача від сплати штрафу, встановленого пунктом 8.1. договору.

За умовами пункту 8.9. договору нарахування штрафних санкцій за невиконання грошових зобов`язань здійснюється на всю несплачену суму і припиняється тільки в разі виконання зобов`язань у повному обсязі.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 21 051 грн. 08 коп.

При цьому, відповідно до пункту 10.3. договору строк позовної давності за договором, у тому числі для стягнення заборгованості, пені, штрафу, інших видів неустойки, процентів річних та індексу інфляції 10 (десять) років.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені та штрафу, зробленого позивачем, та встановлено, що під час їх проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення (за кожним лізинговим платежем окремо), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунки пені та штрафу, наведені позивачем (а.с. 4, 38-41), визнаються судом обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищезазначене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 21 051 грн. 08 коп. та штрафу в сумі 44 550 грн. 00 коп.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за договором за загальний період прострочення з вересня 2020 року по лютий 2021 року в сумі 18 248 грн. 46 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.38-41), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення (за кожним лізинговим платежем окремо), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 18 248 грн. 46 коп.

Крім того, на підставі пункту 8.3. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 25% річних за договором за загальний період прострочення з 14.08.2020 по 15.03.2021 у сумі 43 634 грн. 56 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 25% річних, зробленого позивачем (а.с. 38-41), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення (за кожним лізинговим платежем окремо), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок 25% річних, долучений позивачем до позовної заяви, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 25% річних в сумі 43 634 грн. 56 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про розірвання договору та повернення предмета лізингу суд зазначає таке.

Відповідно до умов пункту 9.1. договору, він набуває чинності з моменту підписання сторонами, і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість Предмета лізингу", тобто 2 (два) роки.

Згідно із приписами статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Варто зазначити, що несплата лізингових платежів становить більше 30 календарних днів з вини відповідача, а саме 214 днів, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 16.03.2021.

Відповідно до пункту 3.1.6. договору, лізингодавець має право відмовитися від договору (достроково припинити його дію) та вимагати повернення простроченої заборгованості і предмета лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів.

Аналогічні положення передбачені частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктом 3.4.4 договору, в якому вказано, що на дату повернення предмету лізингу лізингоодержувач зобов`язаний підписати акт приймання-передачі предмету лізингу та надати товарну та податкову накладні на суму залишкової вартості або на суму експертної оцінки предмету лізингу.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

За умовами пункту 9.3. договору лізингодавець має право повністю або частково відмовитись від договору, зокрема, за несплату (повністю або частково) лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу.

У випадках дострокового припинення дії договору (відмови від договору) лізингові платежі підлягають сплаті у повному обсязі в розмірі, що визначений Графіком сплати лізингових платежів, а строк сплати цих платежів вважається таким, що настав, у момент припинення договору (пункт 9.5. договору).

Згідно з пунктом 9.8. договору при достроковому припиненні дії, відмові від договору з вини лізингоодержувача сплачені лізингові платежі, в тому числі і попередній, не повертаються та включаються до доходів Лізингодавця.

У день повернення, вилучення предмета лізингу у лізингоодержувача, та/або припиненні дії договору, лізингові платежі, в тому числі останній лізинговий платіж, що утворився між двома черговими лізинговими платежами, вважаються такими, що настали.

Відповідно до пункту 9.7. договору протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту дострокового припинення дії договору (відмови від договору) та/або з моменту закінчення терміну для сплати викупного платежу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу до визначеного лізингодавцем місця разом з технічною документацією, одержаною від постачальника, згідно Акту в технічно справному та комплектному стані та сплатити усі лізингові платежі (в тому числі в частині відшкодування вартості техніки) до моменту дострокового припинення дії договору, а також неустойку в розмірі подвійного лізингового платежу (з розрахунку останнього діючого лізингового платежу) до дати фактичного повернення предмета лізингу. Якщо вартість предмета лізингу, визначена експертним шляхом, менша ніж залишкова вартість, розрахована за графіком, різницю між залишковою вартістю предмета лізингу та вартістю предмета лізингу за експертною оцінкою відшкодовує лізингоодержувач, який користувався предметом лізингу.

У даній справі заявлено до стягнення заборгованість за лізинговим платежами, в тому числі платіж, що настав 13.03.2021, тобто до моменту звернення з позовом до суду.

Згідно з пунктом 9.11. договору лізингодавець в разі порушення або неналежного виконання лізингодержувачем умов Договору застосовує наступні оперативно-господарські санкції: лізингодавець має право безперешкодного доступу до предмета лізингу задля його повернення незалежно від місцезнаходження та самостійно або із залученням третіх осіб здійснює повернення (вилучення) Предмету лізингу за рахунок лізингоодержувача. Протидія лізингодержувача у здійсненні лізингодавцем зазначеної оперативно-господарської санкції є посяганням на право власності лізингодавця на предмет лізингу та є підставою для притягнення лізингоодержувача до відповідальності, визначеної чинним законодавством України та договором.

Враховуючи невиконання лізингоодержувачем взятих на себе за договором зобов`язань щодо сплати чергових лізингових платежів, що є істотною умовою договору, враховуючи вказані вище умови договору, а також встановлені вище судом фактичні обставини справи, наявні підстави для розірвання договору, отже позовні вимоги в частині розірвання договору фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Частиною 7 пункту 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу лізингоотримувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Як вбачається з матеріалів справи, залишкова вартість предмета лізингу, відповідно до довідки від 16.03.2021 № 16/162 станом на 16.03.2021, становить 371 250 грн. 00 коп.

Отже, позовні вимоги в частині вилучення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" трактору колісного ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП зав. № 6907 (1 одиниця), залишковою вартістю 371 250 грн. 00 коп. та передачі Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, судом під час прийняття рішення у даній справі проаналізовано фактичні обставин справи на предмет можливості застосування до них права суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а також інших мір відповідальності, які заявлені до стягнення з відповідача, за наслідками чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Між тим, суд звертає увагу, що:

- відповідач не навів суду жодного аргументу та не надав жодного пояснення з приводу причин неналежного виконання умов спірного договору;

- матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про майновий стан відповідача;

- сторони знаходяться в рівних економічних умовах та штрафні санкції є спірозмірними порівняно з допущеним відповідачем порушенням та його наслідками;

- відсутність будь-яких об`єктивних поважних причин невиконання відповідачем зобов`язань за договором;

- інфляційні процеси в Україні: зростання загального рівня цін і зниження купівельної спроможності гривні за період прострочення.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, а також інших мір відповідальності, які заявлені до стягнення з відповідача, у даній справі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь прокуратури підлягає 19 736 грн. 94 коп. (11 898,19 + 2 270,00 + 5 568,75).

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019 у загальному розмірі 793 212 грн. 71 коп., розірвання договору та вилучення предмета лізингу - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (53283, Дніпропетровська область, Нікопольський район, смт. Червоногригорівка, вулиця Пушкіна, будинок 2; ідентифікаційний код 39634402) на користь Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, м. Київ, вулиця Мечникова, будинок 16А; ідентифікаційний код 30401456) 665 728 грн. 61 коп. - основного боргу, 21 051 грн. 08 коп. - пені, 44 550 грн. 00 коп. - штрафу, 18 248 грн. 46 коп. - інфляційних втрат, 43 634 грн. 56 коп. - 25% річних та 19 736 грн. 94 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Розірвати договір фінансового лізингу № 4-19-122 ств-пл 252 від 11.09.2019, укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (ідентифікаційний код 30401456) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (ідентифікаційний код 39634402).

Вилучити у Товариства з обмеженою відповідальністю "Явір Агроінтернешнл" (53283, Дніпропетровська область, Нікопольський район, смт. Червоногригорівка, вулиця Пушкіна, будинок 2; ідентифікаційний код 39634402) трактор колісний ХТЗ-242К.20 (двигун ЯМЗ-238) з комплектом ЗІП зав. № 6907 (1 одиниця), залишковою вартістю 371 250 грн. 00 коп. та передати Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, м. Київ, вулиця Мечникова, будинок 16А; ідентифікаційний код 30401456) .

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складений 23.06.52021.

Суддя Ю.В. Фещенко