ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/930/21

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами справу

за позовом Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро», м. Чернігів,

до Державного підприємства «Чайка», с. Дударків Бориспільського району Київської області

про стягнення 480906,21 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (далі позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 24.03.2021 до Державного підприємства «Чайка» (далі відповідач) про стягнення заборгованості за Договором від 31.10.2019 року №672 поставки паливно-мастильних матеріалів (далі Договір) у загальному розмірі 480906,21 грн., з яких: 364199,33 грн. основного боргу, 26244,06 грн. інфляційних втрат, 14278,61 грн. 3% річних, 76184,21 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору щодо своєчасної оплати поставленого товару за видатковою накладною від 31.10.2019 року №РН-0009100 на суму 364199,33 грн., у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 364199,33 грн. Також, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати у сумі 26244,06 грн., 3% річних у сумі 14278,61 грн., а також, згідно п. 4.2 Договору, 76184,21 грн. пені.

Ухвалою суду від 20.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/930/21 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

До суду від відповідача надійшли письмові пояснення б/н, б/д (вх. №14279/21 від 08.06.2021 року), в яких відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту передачі товару ДП «Чайка» з огляду на те, що видаткова накладна від 31.10.2019 року №РН-0009100 містить тільки підпис, що виключає можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Також, у вказаній накладній не зазначено посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. Оскільки, на думку відповідача, позивачем належним чином не обґрунтовано наявність заборгованості, тому, вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних збитків є незаконними. Разом із цим, відповідач посилаючись на строк дії договору до 31.12.2019 вважає, що штрафні санкції, що визначені у договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору. Крім того, відповідач заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат, оскільки, останнім не надано детального опису наданих адвокатом послуг та розрахунку їх вартості. Також, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення пені за період з 01.12.2019 по 19.04.2020 та заяву про зменшення розміру санкцій на підставі ст. 233 Господарського кодексу України у зв`язку із відсутністю у відповідача грошових коштів.

Відповіді на відзив відповідача від позивача до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним підприємством «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (за договором постачальник) та Державним підприємство «Чайка» (за договором покупець) 31.10.2019 року укладено Договір №672 поставки паливно-мастильних матеріалів (далі Договір), згідно умов п. 1.1. якого, у порядку та на умовах якого, постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити поставлені паливно-мастильні матеріали, у тому числі масла автомобільні (далі ПММ). Асортимент: дизельне пальне 12772 л. бензин А-92 евро-3060 л. (п. 1.2. Договору).

Кількість та ціна поставленого товару (окремої партії) визначається відповідно до видаткової накладної (пп. 2.2.2 п. 2.2 Договору).

Умовами п. 2.3 Договору встановлено, що партія товару вважається погодженою до передачі покупцеві з моменту підписання та надання покупцеві видаткової накладної та товарно-транспортної накладної.

Відповідно до п. 2.7 Договору, приймання товару здійснюється відповідно до вимог Інструкції «Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України», затвердженої наказом №281/171/578/155 від 20.05.2008 р.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту відвантаження (зливу) постачальником товару до резервуарів покупця, з оформленням та підписанням сторонами відповідної видаткової документації (п. 2.8 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, загальна вартість договору складає 364199,33 грн.

Згідно п. 3.4 Договору, оплата товару здійснюється покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою покупець зобов`язаний на протязі 30 календарних днів з моменту отримання оплатити отриману партію товару.

У відповідності до п. 3.5 Договору, зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту надходження грошових коштів за кожну окрему партію товару на розрахунковий рахунок продавця.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

У пункті 7.1 Договору сторони погодили, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Відповідно до п.п. 7.2, 7.3 Договору, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору, та закінчується 31.12.2019 р. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього Договору.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 364199,33 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0009100 від 31.10.2019 року, а також товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00016764 від 31.10.2019 р. Однак, відповідачем поставлений позивачем за видатковою накладною №РН-0009100 від 31.10.2019 року товар не оплачено, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

На підтвердження поставки товару позивачем до матеріалів справи додано копії видаткової накладної від 31.10.2019 №РН-0009100 та товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00016764 від 31.10.2019 року. Судом встановлено, що видаткова накладна від 31.10.2019 №РН-0009100 містить посилання на Договір №672 від 31.10.2019 як на підставу поставки, а товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №П00016764 від 31.10.2019 року містить відомості про вантажоодержувача - ДП "Чайка" та адреси навантаження та розвантаження. Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна містять підписи повноважних осіб позивача та відповідача, які скріплено відбитками печаток обох сторін.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Надані до матеріалів справи документи (договір поставки, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна) підтверджують факт отримання товару та особу, яка отримала товар за накладною. При цьому, факт отримання товару відповідач не заперечує та не спростовує жодними доказами.

Враховуючи зазначене, суд відхиляє посилання відповідача на недоліки в оформленні видаткової накладної, недоведення позивачем факту передачі товару відповідачу.

Згідно ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК, України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару дизельного пального у кількості 12772,00 л. та бензину А-98 євро у кількості 3060,00 л. загальною вартістю 364199,33 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість за отриманий від позивача товар не сплатив, доказів протилежного, а також доказів, які б спростовували суму заявленого до стягнення боргу у розмірі 364199,33 грн. суду не надав. Отже, факт порушення відповідачем зобов`язань за договором судом встановлено та по суті відповідачем не спростовано.

За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 364199,33 грн. є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 76184,21 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно п. 4.2 Договору за період з 02.12.2019 року по 23.03.2021 року, нарахованої на суму заборгованості у розмірі 364199,33 грн.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 4.2 Договору покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами договору.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені в сумі 76184,21 грн. нараховано позивачем на заборгованість відповідача за період з 02.12.2019 р. до 23.03.2021 р. на суму 364199,33 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Так, в п. 4.2 Договору, сторонами погоджено, що пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків. З огляду на викладене, позивач правомірно нарахував пеню за період з 02.12.2019 р. по 23.03.2021 р. включно. При цьому, твердження відповідача, що штрафні санкції, які визначені у договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору, спростовуються п. 7.3 Договору, яким сторони передбачили, що закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору.

Стосовно поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання.

Статтею 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Так, Договором не передбачено збільшення строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені. З огляду на викладене, строк позовної давності щодо пені, нарахованої за зобов`язанням в сумі 364199,33 грн., почав перебіг з 01.12.2019 р. Позивач звернувся до суду із даним позовом 29.03.2021 р.

Разом з тим, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами і доповненнями, якою установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Вказаною постановою (в редакції змін, внесених постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405) строк дії карантину продовжено до 30.06.2021 р.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо стягнення пені, який не сплив на дату початку карантину 12.03.2020 р., і був продовжений, позивачем не пропущено.

Водночас, судом відхилено посилання відповідача на те, що штрафні санкції, які визначені в договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору, оскільки, як зазначалося вище, пунктом 7.3 Договору сторони узгодили, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору.

За таких обставин, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, розмір пені, нарахованої позивачем у сумі 76184,21 грн., є обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідача.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 14278,61 грн. 3% річних та 26244,06 грн. інфляційних втрат нарахованих на заборгованість відповідача у сумі 364199,33 грн. за період з 02.12.2019 по 23.03.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача, судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, а тому, позовні вимоги в частині 3% річних у розмірі 14278,61 грн. та інфляційних втрат у розмірі 26244,06 грн. підлягають задоволенню повністю.

Стосовно поданої відповідачем заяви про зменшення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися виконання зобов`язань між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Суд зазначає, що зобов`язання з оплати товару за Договором покладались саме на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За приписами ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відповідно до ст. ст. 73, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 2 ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/2158/17.

При цьому, у чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відповідач зазначив, що основними видами діяльності ДП «Чайка» є вирощування зернових культур, молочне та м`ясне скотарство, вирощування племінного молодняку великої рогатої худоби та свиней, переробка молока, м`яса. Сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Зокрема, на період проведення весняних польових робіт (підготовка ґрунту до посіву, посів та догляд за посівами) потреба в коштах складає 90 млн. грн., для проведення літньо-осінніх польових робіт (збір урожаю) потреба в коштах становить 51 млн. грн., а для вирощування продукції рослинництва загальна потреба в коштах складає приблизно 141 млн. грн. За доводами відповідача, на даний час кредиторська заборгованість підприємства складає 93,7 млн. грн. Однак, основний дохід ДП «Чайка» від реалізації продукції припадає на кінець ІІІ кварталу та ІV квартал поточного року, у зв`язку з чим виникає значний дефіцит коштів. Так, за твердженням відповідача, відсутність обігових коштів на даному етапі може призвести до збою виконання або невиконання технологічних процесів по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Суд враховує, що у даному випадку прострочення оплати мало місце тривалий проміжок часу. При цьому, відповідач вказує на сезонний характер сільськогосподарського виробництва, однак кінцевий строк оплати отриманого товару (02.11.2019 р.) припадав саме на ІV квартал поточного року, коли, за твердженням відповідача, він отримує основний дохід від реалізації продукції. Крім того, від передбаченої договором кінцевої дати виконання грошового зобов`язання пройшло більше двох років, тобто, як мінімум, два повних цикли сільськогосподарського виробництва.

При цьому, посилаючись на скрутне матеріальне становище та значну кредиторську заборгованість підприємства, відповідачем не подано відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин. Матеріали справи не містять також доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів до врегулювання спірної заборгованості з 2019 року.

Суд, оцінивши доводи сторін у справі, взявши до уваги обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій, врахувавши майновий стан обох сторін та виходячи з балансу їх інтересів, дійшов висновку про відсутність виключних обставин для задоволення заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій. При цьому, суд зазначає, що ризики в господарській діяльності відповідача не можуть бути покладені на позивача, оскільки, це порушує принципи розумності та справедливості. Суд вважає, що відповідач у даному випадку не довів наявності виняткових обставин, що можуть бути підставою для зменшення розміру пені, як і не навів поважних причин порушення зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не обґрунтовані та не доведені, а тому заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Усі інші твердження та заперечення відповідача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Щодо розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи складає 7213,59 грн. витрати по сплаті судового збору та 4000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження сплати судового збору позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення №6128 від 24.03.2021 р. на суму 7213,59 грн.

Тому, судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Водночас, станом на день прийняття рішення позивачем, у підтвердження понесення 4000,00 грн. заявлених очікуваних судових витрат (витрат на правову допомогу), належних та допустимих доказів не подано та не заявлено клопотання про їх включення до складу судових витрат, у зв`язку з чим у суду на час вирішення спору відсутні підстави для розгляду та вирішення питання щодо покладення на відповідача витрат позивача на послуги адвоката у розмірі 4000,00 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 80 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 231, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (14020, м. Чернігів, вул. Малиновського, буд. 30-А, ) до Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А, ) про стягнення 480906,21 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А, ) на користь Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (14020, м. Чернігів, вул. Малиновського, буд. 30-А, ) 364199 (триста шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто дев`ять) грн. 33 коп. основного боргу, 76184 (сімдесят шість тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 21 коп. пені, 14278 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 61 коп. 3% річних, 26244 (двадцять шість тисяч двісті сорок чотири) грн. 06 коп. інфляційних втрат та 7213 (сім тисяч двісті тринадцять) грн. 59 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць