ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Справа №903/911/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Крейбух О.Г. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників:

апелянта - Мельник В.М., довіреність №5711-К-О від 10.12.2020 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 (суддя Шум М.С.)

за заявою: ОСОБА_1

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16.02.2021 року у справі №903/911/20, серед іншого, визнано вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 у розмірі 30 518 395 грн. 79 коп. з яких:

- заборгованість за кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 в розмірі 30 454 716 грн. 40 коп. (в тому числі 16 174 002 грн. 88 коп. пені);

- заборгованість за договором про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки №SAMDN3311 від 02.09.2008 в розмірі 36 603 грн. 81 коп.;

- заборгованість за договором про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки №SAMDN0269 ( НОМЕР_1 ) від 04.09.2008 в розмірі 27 075 грн. 58 коп., а також 4 540 грн. 00 коп. судового збору за подачу відповідної заяви.

У визнанні грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 у розмірі 31 919 375 грн. 31 коп. відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, кредитор - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021 року у справі №903/911/20 в частині невизнання вимог АТ КБ "Приватбанк" до боржника ОСОБА_1 у загальному розмірі 62 437 771,10 грн., що вносяться до реєстру вимог кредиторів: 19 250 672,40 грн. - 2 черга задоволення, 43 187 098,70 грн,- 3 черга задоволення, судовий збір по даній справі в сумі 4540 грн. - перша черга задоволення.

Апелянт вважає, що ухвала Господарського суду Волинської області від 16.02.2021 року у справі №903/911/20 була прийнята судом без з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права,

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що АТ КБ "ПриватБанк" звернувся з Заявою з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_1 , які виникли на підставі Кредитного договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 09.11.2007 року отримав кредит у розмірі 373 000,00 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.11.2027 року.

Відмовляючи в частині визнання грошових вимог за заявленою заборгованістю за відсотками за Кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 року, суд першої інстанції зазначив, що звернувшись до суду з позовною заявою про дострокове погашення всієї заборгованості, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором.

Отже, після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Відтак, реалізувавши право на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №161/222/15-ц), банк припинив дію кредитного договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007 та втратив можливість нарахування і стягнення з відповідача відсотків за правомірне користування кредитом за цим договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Апелянт вважає, що Станом на 21.12.2020 року (дату порушення провадження у справі про банкрутство) заборгованість за Кредитним договором № УО00СА00000095 в повному обсязі погашена не була.

У зв`язку з тим, що Боржник продовжував порушувати зобов`язання за Кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 року, Боржник станом на 21.12.2020 року має заборгованість - 2 208 476.89 Дол. США, шо є еквівалент 62 178 341.80 грн. (відповідно до встановленого НБУ на дату 20.01.2021 курсу дол. США 28.1544 грн.С яка складається з наступного:

- 305 618,63 Дол. США - еквівалент 8 604 509,16 грн. - заборгованість за кредитом;

- 290 673,18 Дол. США - еквівалент 8 183 728,98 грн. - заборгованість по процентам за

користування кредитом;

- 85 200 Дол. США - еквівалент 2 398 754,88 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 1 526 985,08 Дол. США - еквівалент 42 991 348,70 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Апелянт зазначає, що нарахування АТ КБ "ПриватБанк" процентів в розмірі -290 673,18 Дол. США, що становлять еквівалент 8 183 728,98 грн., 85 200 Дол. США - еквівалент 2 398 754,88 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 85 200 Дол. США, що становлять еквівалент 2 398 754,88 грн. та пені в розмірі 1 526 985,08 Дол. США, що становить еквівалент 42 991 348,70 грн., є законним, а грошові вимоги, в тому числі в цій сумі, підлягають визнанню.

Також, за порушення зобов`язання за Кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 р. ОСОБА_1 має сплатити на користь АТ КБ "ПриватБанк" суму 3% річних - 1 577 222,11 грн., однак судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було неправильно застосовано ст. 625 ЦК України.

Одночасно скаржник просив поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування пропущеного строку скаржник зазначає, що копію повного тексту ухвали Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 ним було отримано 01.03.2021, що підтверджується відомостями про відстеження поштового відправлення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 залишено без руху. Зобов`язано апелянта усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме подати докази сплати судового збору в розмірі 6 810 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2021 р. поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.05.2021 р. об 12:00 год.

22.04.2021 р. та 11.05.2021 р. на електронну адресу суду від представника АТ КБ "Приватбанк" надійшли клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою онлайн-сервісу Easycon який дає змогу взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11.05.2021 від боржника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Згідно довідки від 17.05.2021 р. судове засідання по справі №903/911/20 не відбулося, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-учасника колегії Крейбух О.Г.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 р. клопотання представника Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вх. №1758/21 та вх №1980/21) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №903/911/20 задоволено, попереджено заявника, що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

В судове засідання 07.06.2021 року з`явився представник апелянта, інші учасники провадження у справі, керуючий реструктуризацією в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши в судовому засіданні в режимі відеоконференції представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою суду від 08.12.2020 заяву фізичної особи ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність прийнято до розгляду, розгляд справи призначено в підготовчому судовому засіданні на 22.12.2020.

За наслідками розгляду справи в підготовчому засіданні ухвалою суду від 22.12.2020 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), введено процедуру реструктуризації боргів боржника - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), керуючим реструктуризацією боржника - Фещенка Сергія Володимировича призначено арбітражного керуючого Темчишина Володимира Петровича (Свідоцтво Міністерства юстиції України про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №494 від 17.04.2013, адреса: пр. Перемоги, 13, м.Луцьк, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ), попереднє судове засідання призначено на 02.02.2021.

22.12.2021 оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

В межах тридцяти денного строку від дня оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника звернулися АТ КБ "Приватбанк" на суму 62 437 771 грн. 10 коп., АТ "Банк інвестицій та заощаджень" на суму 28 657 грн. 46 коп.

01.02.2021 від представника АТ КБ "Приватбанк" надійшло клопотання про долучення до матеріалів прави первинних документів бухгалтерського обліку на підтвердження наявності заборгованості боржника перед банком.

01.01.2021 від керуючого реструктуризацією Темчишина В.П. надійшли повідомлення про результати розгляду грошових вимог банків.

Відповідно до повідомлення від 29.01.2021 №46, що адресовано АТ КБ "Приватбанк", керуючим реструктуризацією із заявлених банком 62 437 771 грн. 10 коп. визнаються грошові вимоги в розмірі 14 344 392 грн. 91 коп. При цьому, арбітражний керуючий Темчишин В.П. зазначаав, що кредитором безпідставно та необґрунтовано нараховано відсотки за користування грошовими коштами на підставі ст. 1048, 1050 ЦК України, оскільки банк звернувшись до суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом. Крім того, арбітражний керуючий зазначає про сплив позовної давності щодо нарахування пені.

Відповідне повідомлення надіслано на адресу АТ КБ "Приватбанк" 01.02.2021.

Крім того, арбітражний керуючий Темчишин В.П. 02.02.2021 подав проміжний звіт керуючого реструктуризацією боргів фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.02.2021 попереднє засідання у справі №903/911/20 відкладено на 16.02.2021; АТ КБ "Приватбанк" до 12.02.2021 зобов`язано подати суду пояснення з приводу заявлених грошових вимог з врахуванням повідомлення керуючого реструктуризацією про результати розгляду грошових вимог банку.

На виконання вимог ухвали суду від 02.02.2021 від АТ КБ "Приватбанк" надійшли додаткові пояснення по справі від 12.02.2021 згідно з якими банк просить суд визнати заявлений розмір грошових вимог до боржника повністю. При цьому, зазначає, що не зважаючи на наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, зобов`язання по кредитному договору продовжують існувати, а договір є чинним. Банк звертає увагу суду на пункти договору про продовження терміну позовної давності щодо стягнення пені до 5 років.

Розглянувши, зокрема, заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" Господарський суд Волинської області дійшов висновку про визнання кредиторських вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 у розмірі 30 518 395 грн. 79 коп., а у визнанні грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 у розмірі 31 919 375 грн. 31 коп. відмовив.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що звернувшись до суду з позовною заявою про дострокове погашення всієї заборгованості, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Отже, після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Відтак, реалізувавши право на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №161/222/15-ц), банк припинив дію кредитного договору №VО00ОА00000095 від 09.11.2007 та втратив можливість нарахування і стягнення з відповідача відсотків за правомірне користування кредитом за цим договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" щодо нарахованих 3% річних за договором №VО00ОА00000095 від 09.11.2007 в сумі 1 577 222,11 грн. не підлягають визнанню, оскільки АТ КБ "Приватбанк" у заяві з грошовими вимогами до боржника від 20.01.2021 відповідну заборгованість не зазначив, визнати не просив.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 р. у справі № 916/4644/15 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 р. у справі № 913/479/18.

Враховуючи вищезазначене, саме на кредитора покладено обов`язок доказування наявності кредиторських вимог у справі про неплатоспроможність. До такого обов`язку також належить подання сукупності документів, які дозволять суду переконатися в обґрунтованості грошових вимог кредитора. А неподання такої сукупності документів може мати наслідком відмову суду у визнанні спірних вимог кредитора.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 77-79 ГПК України).

Відповідно до норм визначених Кодексом України з процедур банкрутства за результатами попереднього засідання господарський суд визнає розмір вимог кредиторів, які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, порядок погашення (задоволення) яких відбувається відповідно до черговості, яка встановлена п. 4 ст. 133 даного Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 №161/222/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 в розмірі 556 288 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч двісті вісімдесят вісім) доларів США 80 центів, що за курсом НБУ станом на 10.12.2014 року становить 8704250 (вісім мільйонів сімсот чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. 29 коп. та 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. судового збору (Т. 1, а. с. 187-188).

З рішення суду вбачається, що стягнута заборгованість складається із 305 862,40 дол. США заборгованості за кредитом, 181 921, 24 дол. США процентів, 42 000 дол. США комісії, 15, 98 дол. США штрафу та 26 489, 18 дол. США штрафу (процентна складова).

Відповідне рішення суду набрало законної сили 16.06.20215.

Відповідно до ч. 4. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

В свою чергу, АТ КБ "Приватбанк" в заяві з грошовими вимогами до боржника просить суд визнати заборгованість по кредитному договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007 в розмірі 2 208 476. 89 дол. США, що є еквівалентно 62 178 341 грн. 80 коп. (відповідно до встановленого НБУ на 20.01.2021 курсу дол. США 28,1544 грн.), яка відповідно до розрахунку складається з:

- 305 618, 63 дол. США (еквівалент 8 604 509 грн. 16 коп.) - заборгованість за кредитом;

- 290 673, 18 дол. США (еквівалент 8 183 728 грн. 98 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 85 200 дол. США (еквівалент 2 398 754 грн. 88 коп.) - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 1 526 985, 08 дол. США (еквівалент 42 991 348 грн. 70 коп.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1, а. с. 192-196).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, банк в зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007 скористався правом звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 №161/222/15-ц.

Колегія суддів вважає, що звернувшись до суду з позовною заявою про дострокове погашення всієї заборгованості, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Отже, після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (№ 6-249цс15).

А тому, реалізувавши право на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі №161/222/15-ц), банк припинив дію кредитного договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007 та втратив можливість нарахування і стягнення з відповідача відсотків за правомірне користування кредитом за цим договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Вище викладене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 14.02.2018 у справі №61 - 2404св18.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №5017/1987/2012 відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

З вище викладеного вбачається, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що рішенням суду не змінений строк погашення кредиту та становить по 09.11.2027, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, керуючий реструктуризацією повідомив, що в порядку виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 №161/222/15-ц за результатами проведення електронних торгів згідно з актом від 23.10.2019 реалізовано предмет іпотеки, укладений в забезпечення кредитного договору №VO00GA00000095 від 09.11.2007, за ціною 1 218 884 грн. 10 коп., що еквівалентно станом на 23.10.2019, 49 060, 32 дол. США за курсом НБУ 1 дол. США = 24,8446 грн.). Банк відповідні обставини не оспорює, в поясненнях зазначає, що така сума реалізації майна врахована в розрахунках.

Із долучених до заяви розрахунків ПАТ КБ "Приватбанк" вбачається, що банком нараховано проценти за користування кредитом в сумі 290 673, 18 дол. США за процентною ставкою 11,04000 в порядку ст. 1048 ЦК України, тобто за правомірне користування кредитом за період в тому числі після рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 №161/222/15-ц, що суперечить викладеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. З аналогічних підстав ПАТ КБ "Приватбанк" була нарахована заборгованість по комісії по 21.12.2020.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що стягнута з ОСОБА_1 рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 №161/222/15-ц за кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 в розмірі 556 288 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч двісті вісімдесят вісім) доларів США 80 центів, що складається із тіла кредиту, процентів за користування та штрафів, а також з врахуванням вартості реалізованого іпотечного майна на суму 49 060, 32 доларів США, є підставною та підлягає визнанню.

А тому погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність та визнання грошових вимог банку згідно з кредитним договором №VO00GA00000095 від 09.11.2007 по тілу кредиту, процентам за користування кредитом та комісії в розмірі 507 228, 48 дол. США, що еквівалентно 14 280 713 грн. 52 коп.: 305 618,63 дол. США + 290 673,18 дол. США + 85 200 дол. США = 681 491,81 дол. США (заявлені банком суми по тілу кредиту, процентам за користування кредитом та комісії); 556 288,80 дол. США (загальна сума боргу стягнута рішенням суду) - 49 060,32 дол. США (розмір погашеного боргу за рахунок іпотечного майна) = 507 228, 48 дол. США.

У визнанні заявленої банком суми боргу по тілу кредиту, процентам за правомірне користування кредитом та комісії за користування кредитом в загальному розмірі 174 263, 33 дол. США слід відмовити за безпідставністю: 681 491,81 дол. США - 507 228, 48 дол. США.

Щодо визнання заборгованості згідно з кредитним договором по пені в розмірі 1 526 985,08 дол. США. Згідно з наданими розрахунками період нарахування пені становить з 20.11.2008 по 21.12.2020 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 4.4 кредитного договору нарахування пені здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Виходячи із долучених до матеріалів справи розрахунків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що визнанню підлягає сума пені в розмірі 574 475, 14 дол. США (еквівалент 16 174 002 грн. 88 коп.), що нарахована за період протягом трьох років після рішення Луцького міськрайонного суду від 27.03.2015 №161/222/15-ц, тобто з 28.03.2015 по 28.03.2018. Пеня, яка нарахована поза відповідним періодом є такою, що нарахована в порушення п. 4.4 кредитного договору, тобто поза межами періоду в три роки з дня, коли зобов`язання повинне бути виконане.

А тому, у визнанні заявленої пені в розмірі 952 509, 94 дол. США слід відмовити.

Щодо обов`язку боржника сплатити 1 577 222,11 грн. - 3% річних, колегія суддів зазначає, що за умовами кредитного договору боржник в тому числі зобов`язаний сплатити банку 3% відсотки річних за користування кредитом колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з додаткових пояснень від 12.02.2021 (т. 4 а.с. 233 - 235) АТ КБ "Приватбанк" посилався на те, що боржник в тому числі зобов`язаний сплатити банку 3% відсотки річних за користування кредитом згідно із ст. 625 ЦК України за період з 11.12.2014 по 20.01.2021 в сумі 1 577 222 грн. 11 коп.

Згідно ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, із заяви з грошовими вимогами до боржника від 20.01.2021 (т.1 а.с. 162 - 168) вбачається, що АТ КБ "Приватбанк" відповідну заборгованість не зазначив, визнати не просив.

Суд не може розцінювати самостійно додаткові пояснення як додаткові грошові вимоги, оскільки банк про це в заяві від 20.01.2021 не зазначив, відповідні пояснення не надіслав розпоряднику майна та боржнику.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що АТ КБ "Приватбанк" не позбавлений можливості подати до суду заяву з грошовими вимогами та донараховати незаявлену суму заборгованості згідно із ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 04.09.2008 між банком та боржником укладено договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки №SAMDN0269 ( НОМЕР_1 ) з додатковою угодою від 04.09.2008, від 26.09.20212 (т. 1, а. с. 175-177).

Заочним рішенням Індустріальноuо районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2012 №2/0417/3926/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 77 286 грн. 13 коп. (т. 1, а. с. 189-190).

З рішення суду вбачається, що стягнута заборгованість складається із 4 878, 28 дол. США заборгованості за кредитом, 5 472, 81 дол. США процентів, 62, 62 дол. США штрафу та 517, 55 дол. США штрафу (процентна складова).

Відповідне рішення суду набрало законної сили 18.05.2012, про що міститься відмітка судді.

26.09.2012 між сторонами підписано додаткову угоду до договору відповідно до якої встановлено заборгованість у розмірі 46 070 грн. 79 коп. Пунктом 1.6.3 додаткової угоди сторони передбачили сплату позичальником пені у розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

В свою чергу, банк в заяві з грошовими вимогами до боржника просив суд визнати заборгованість по договору №SAMDN0269 023725) від 04.09.2008 в розмірі 125 959 грн. 27 коп., яка згідно розрахунку складається з:

- 26 151 грн. 03 коп. - заборгованість за кредитом;

- 924 грн. 55 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 98 883 грн. 69 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1, а. с. 198).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нараховані банком за договором №SAMDN0269 023725) від 04.09.2008 із врахуванням додаткової угоди від 26.09.2012, заборгованість по тілу кредиту та проценти за користування кредитом підлягають визнанню, оскільки боржником не надано доказів погашення такої заборгованості.

Щодо нарахування пені в сумі 98 883 грн. 69 коп. за період з 26.09.2012 по 21.10.2020 за договором №SAMDN0269 023725) від 04.09.2008, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.3 додаткової угоди від 26.09.2012 дата остаточної сплати заборгованості за договором №SAMDN0269 023725) від 04.09.2008 є 30.09.2015.

З матеріалів справи вбачається, що керуючим реструктуризацією заявлено про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду щодо стягнення пені за договором №SAMDN0269 023725) від 04.09.2008 (т. 3 а.с.215 - 217).

Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки банком пропущено строк позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні нарахованої банком пені в сумі 98 883 грн. 69 коп. за договором від 04.09.2012 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки №SAMDN0269 ( НОМЕР_1 ) з додатковими угодами від 04.09.2008.

Також, матеріали справи свідчать, що 02.09.2008 між банком та боржником укладено договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки №SAMDN3311 з додатковою угодою №1 від 11.09.2012 (т. 1, а. с. 178-179).

Заочним рішенням Індустріальноuо районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2012 №2/0417/4410/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 107 704 грн. 33 коп. за кредитним договором №SAMDN3311 від 02.09.2008 (Т. 1, а. с. 191).

З рішення суду вбачається, що стягнута заборгованість складається із 48 000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом, 68 825 грн. 96 коп. процентів за користування кредитом, 878 грн. 37 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом.

Відповідне рішення суду набрало законної сили 21.05.2012, про що міститься відмітка судді.

11.09.2012 між банком та боржником укладено додаткову угоду до зазначеного договору №052459 (т.1, а. с. 179), відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за договором було встановлено заборгованість у розмірі 60 269 грн. 72 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03.09.2020 №61/2013/17 стягнуто з боржника в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" 41 885 (сорок одна тисяча вісімсот вісімдесят п`ять) гривень 51 копійки заборгованості за кредитним договором № 052459 від 11.09.2012 року.

Зазначене рішення суду не оскаржено, а відтак набрало законної сили.

З рішення суду вбачається, що стягнута заборгованість складається із 36 440 грн. 17 коп. заборгованості за кредитом, 163 грн. 64 коп. процентів за користування кредитом, 5 281 грн. 70 коп. штрафу. В позові про стягнення пені в сумі 63 697 грн. 83 коп. судом відмовлено.

Відмова суду у стягненні пені обґрунтована тим, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по сплаті заборгованості за пенею в розмірі 63 697 грн. 83 коп.

Відповідно до ч. 4. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

В свою чергу, банк в заяві з грошовими вимогами до боржника просить суд визнати заборгованість по договору №SAMDN3311 від 02.09.2008 в розмірі 133 470 грн. 14 коп., яка згідно розрахунку складається з:

- 36 440 грн. 17 коп. - заборгованість за кредитом;

- 163 грн. 64 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 96 866 грн. 33 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1, а. с. 197).

Оскільки, заявлена банком сума заборгованості по тілу кредиту та процентам за користування кредитом в розмірі 36 603 грн. 81 коп. згідно договором встановлена рішенням Луцького міськрайонного суду та визнається керуючим реструктуризацією, колегія суддів вважає, що сума заборгованості по тілу кредиту та процентам за користування кредитом в розмірі 36 603,81 грн. за договором №SAMDN3311 від 02.09.2008 підлягає визнанню.

Враховуючи рішення Луцького міськрайонного суду від 03.09.2020 №61/2013/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума нарахованої банком пені в розмірі 96 866 грн. 33 коп. за договором №SAMDN3311 від 02.09.2008 не підлягає визнанню.

Доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вище встановленими обставинами справи та долученими до матеріалів справи доказами.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" у визнанні кредиторських вимог до боржника на суму 31 919 375,31 грн., прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ч. 6 ст. 233, ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 залишити без задоволення.

2. Пункти 3, 4, 5 ухвали Господарського суду Волинської області від 16.02.2021р. у справі №903/911/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст. ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Справу №903/911/20 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "17" червня 2021 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Савченко Г.І.