РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2021Справа № 910/5656/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний)

до Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

про стягнення 81 014,42 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (далі - відповідач) про стягнення заборгованості з утримання орендованого нерухомого майна у розмірі 81 014,42 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем пункту 5.10 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 21.11.2019 року № 5, в частині відшкодування витрат балансоутримувача, пов`язаних із утриманням орендованого майна, у зв`язку з чим за відповідачем перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 81 014,42 грн. З урахуванням наведено, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року відкрито провадження у справі № 910/5656/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

23.04.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Державної служби морського та річкового транспорту України від 22.04.2021 року № 658/04/14-21 на позовну заяву, в якому остання заперечила проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що між сторонами у справі відповідний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю укладено не було. Разом із тим, запропонований позивачем до укладення проект відповідного договору не був погоджений орендарем, оскільки сума відшкодування на утримання орендованого майна відповідно до розрахунку Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", на думку відповідача, є значно завищеною внаслідок безпідставного включення до такого розрахунку інших витрат, 6 % заробітної плати, 15 % рентабельності та ремонту (із розрахунку загальної площі користування), а сам розрахунок суперечить вимогам статті 21 Закону України "Про морські порти". Крім того, відповідач посилався на недоведеність позивачем факту отримання Державною службою морського та річкового транспорту України послуг (витрат) щодо утримання орендованого майна з боку балансоутримувача.

18.05.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача від 17.05.2021 року № 1529/27-01-05 на відзив на позовну заяву, в якій останній вказав на те, що предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача вартості витрат балансоутримувача на утримання будівлі та прибудинкової території на підставі виставленого позивачем рахунку від 10.12.2020 року № 263 на суму 81 014,42 грн., що за своїм змістом та складом не є тотожними до комунальних послуг. У свою чергу, вартість послуг з утримання 1 м2 адміністративно-побутового корпусу 601 (інв. № 1140) та прибудинкової території (для орендованих приміщень) затверджена наказом начальника адміністрації морського порту Південний від 02.12.2019 року № 345-ОД/27 та є однаковою для всіх суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у межах акваторії морського порту Південний та орендують державне нерухоме майно, що обліковується на балансі Адміністрації. Оскільки орендовані приміщення на час дії Договору оренди від 21.11.2019 року № 5 знаходилися у користуванні відповідача, що унеможливлювало використання цих приміщень балансоутримувачем для власних потреб, позивач посилався на наявність у Державної служби морського та річкового транспорту України обов`язку здійснити всі витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна на суму, зазначену в рахунку від 10.12.2020 року № 263.

Інших клопотань чи заяв, зокрема, по суті спору, від учасників справи до суду на момент вирішення даного спору не надходило.

Судом враховано, що спір у даній справі виник з приводу відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11.

Разом із тим, у випадку виникнення конкуренції норм частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України та частини п`ятої статті 30 Господарського процесуального кодексу України під час визначення підсудності спору з приводу нерухомого майна, відповідачем у якому є орган, зазначений у частині п`ятій статті 30 Господарського процесуального кодексу України, слід керуватись частиною п`ятою статті 30 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року в справі № 914/240/18.

Зважаючи на те, що відповідача у справі - Державну службу морського та річкового транспорту України відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 року № 1095 було утворено як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, суд дійшов висновку про те, що судом, до виключної підсудності якого віднесено розгляд цієї справи, є господарський суд міста Києва.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.11.2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) було укладено договір оренди № 5 нерухомого майна, що належить до державної власності (надалі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно (ДК 021:2015-70220000-9 "Послуги з надання в оренду чи лізингу нежитлової нерухомості"), а саме: нежитлові приміщення в будівлі корпусу № 601, інв. № 1140, загальною площею 59,10 м2 за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 року та становить 215 325,55 грн.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення бюджетної установи (розміщення Державної служби морського та річкового транспорту України).

Стан та вартість майна на момент укладення договору визначається згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 року, що підтверджує можливість використання об`єкту до мети, яка зазначена у заяві орендаря (пункт 1.3 цієї угоди).

За умовами пунктів 2.1, 2.2 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

З матеріалів справи вбачається, що 21.11.2019 року між сторонами Договору було підписано відповідний акт приймання-передавання вищенаведеного нерухомого майна в оренду відповідачу.

Відповідно до пункту 5.9 Договору орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання Договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря.

Крім того, пунктом 5.10 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

Пунктами 10.1, 10.2 Договору встановлено, що останній укладено терміном на 1 (один) рік, який діє з моменту підписання його сторонами, а також передбачено умови пролонгації означеної угоди.

У разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу (пункт 10.9 Договору).

Судом встановлено, що 10.12.2020 року між сторонами Договору було підписано акт приймання-передачі (повернення) нерухомого майна, що належить до державної власності за адресою: м. Южне, вул. Берегова, 11, за яким орендоване відповідачем нерухоме майно було повернуто балансоутримувачу. У наведеному акті сторони також підтвердили відсутність у них жодних претензій щодо складу та стану цього майна.

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, позивач посилався на положення пункту 5.10 Договору, якими встановлено обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Так, зважаючи на наявність означеного обов`язку відповідача, позивач виставив орендарю рахунок від 10.12.2020 року № 263 на оплату витрат балансоутримувача (за період з 01.01.2020 року по 10.12.2020 року) на суму 81 014,42 грн., який у добровільному порядку відповідачем оплачений не був. У зв`язку з наведеними обставинами, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість з утримання вищевказаного орендованого нерухомого майна у розмірі 81 014,42 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

В силу частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 цієї статті Кодексу встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на час укладення Договору оренди від 21.11.2019 року № 5) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на час укладення Договору оренди від 21.11.2019 року № 5) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Частиною 2 цієї статті Закону передбачено, що Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Положеннями пункту 3 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, встановлено, що до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.

Так, в обґрунтування вимог у даній справі, позивач посилався на положення пункту 5.10 Договору оренди, якими встановлено обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Крім того, позивач вказував на те, що балансоутримувач протягом строку дії Договору оренди забезпечував утримання будівлі з прибудинковою територією, в якій знаходилося орендоване відповідачем майно, здійснював обслуговування цієї будівлі, а також створював необхідні умови для здійснення орендарем господарської діяльності відповідно до вимог чинного законодавства. Разом із тим, наказом начальника Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 02.12.2019 року № 345-ОД/27 "Про затвердження вільних цін (тарифів) на послуги ПФ ДП «АМПУ» (адміністрації морського порту Південний) на 2020 рік", з урахуванням додатку № 3 до нього, встановлено вартість утримання 1 м2 адміністративно-побутового корпусу 601 (інв. № 1140) та прибудинкової території (для орендованих приміщень) у розмірі 100,89 грн. на місяць. Зважаючи на те, що відповідач, враховуючи площу орендованого ним приміщення, був зобов`язаний щомісячно сплачувати балансоутримувачу 5 962,60 грн. (без ПДВ), у день повернення Державною службою морського та річкового транспорту України нерухомого майна з оренди позивач виставив орендарю рахунок на оплату від 10.12.2020 року № 263 на суму 81 014,42 грн., який разом з відповідним актом здавання-приймання послуг був направлений на адресу відповідача.

Оскільки вищенаведений рахунок у добровільному порядку відповідачем оплачений не був, а адресована, зокрема, Державній службі морського та річкового транспорту України претензія позивача від 10.02.2021 року № 442/27-01-05 залишена орендарем без задоволення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як зазначено судом, відповідно до пункту 5.10 Договору оренди орендар зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що на виконання вимог означеного пункту Договору 20.12.2019 року між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний) (балансоутримувач) та Державною службою морського та річкового транспорту України (користувач) укладено договір про відшкодування витрат за надані послуги № 151-П-ПВФ-19.

Означений договір, з урахуванням частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, діяв з 21.11.2019 року до 31.12.2019 року.

Наведені обставини під час розгляду справи сторонами не заперечувалися.

Листом від 21.01.2020 року вих. № 105/07/14-20 відповідачем повідомлено позивачу реквізити для укладення нового договору на 2020 рік, а також доведено до відома граничні суми витрат на комунальні послуги на 2020 рік.

Листом від 10.02.2020 року вих. № 501/27-02-04/Вих/27 позивачем на адресу відповідача направлено 2 примірника (підписаних зі сторони Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України") договору на відшкодування витрат за надані послуги на 2020 рік.

Листом від 13.02.2020 року вих № 911/07/15-20 Державна служба морського та річкового транспорту України просила у позивача додатково надати перелік послуг, що входять до складу утримання орендованого державного майна, плата за які становить 6 962,60 грн. без ПДВ в місяць. Також, звернено увагу на те, що листом від 21.01.2020 року № 105/07/14-20, Морською адміністрацією було надіслано орієнтовні граничні суми витрат на відшкодування комунальних послуг та утримання приміщення, які затверджено кошторисом Морської адміністрації на 2020 рік.

У відповідь листом від 04.03.2020 року вих. № 789/27-02-03/Вих/27 позивач повідомив, що відшкодування витрат за надані послуги, які надаються Адміністрацією, відбуваються за відповідними тарифами (тарифи наведені у зазначеному листі), а також зазначив, що зменшення витрат на відшкодування наданих послуг може здійснюватися за рахунок: зменшення площ орендованих приміщень; зменшення кількості працівників, що знаходяться в орендованих приміщеннях, зменшення кількості електропобутових приладів, оргтехніки, тощо. Також, просив підписати договір в найкоротший термін.

Проте на день звернення позивача із даною позовною заявою, відповідач не повернув підписаний зі свого боку примірник договору про відшкодування витрат за надані послуги (за 2020 рік).

Таким чином, фактично між сторонами у даній справі договору про відшкодування витрат позивача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, який би охоплював період, зокрема, з 01.01.2020 року по 10.12.2020 року, у добровільному порядку не укладено, оскільки не було досягнуто згоди щодо істотних умов (вартості зазначених витрат).

Частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 3 статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено обов`язкове укладання договору для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладання договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Судом враховано, що ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року (суддя Мудрий С.М.) відкрито провадження у справі № 910/6139/20 за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний) до Державної служби морського та річкового транспорту України про спонукання укласти договір, а саме договір про відшкодування витрат за надані послуги в редакції, наданій позивачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2020 року в справі № 910/6139/20 в задоволенні позовних вимог Адміністрації морських портів відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 року в справі № 910/6139/20 рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2020 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року в справі № 910/6139/20 постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 року в даній справі скасовано, справу № 910/6139/20 направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

Водночас на момент вирішення спору в справі № 910/5656/21 судового рішення у справі № 910/6139/20, зокрема, про задоволення вимог позивача щодо спонукання відповідача укласти відповідний договір про відшкодування витрат балансоутримувача (за 2020 рік), яке набрало законно сили, судом не постановлено.

Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача з відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна за період з 01.01.2020 року по 10.12.2020 року, а також документів, які свідчать про обґрунтованість та дійсний розмір такої заборгованості, оскільки договір про відшкодування витрат позивача на утримання орендованого нерухомого майна сторонами у справі ні в добровільному, ні в судовому порядку укладено не було, тоді як тарифи на послуги з утримання майна не підлягають державному регулюванню та повинні зазначатися у відповідному договорі, а взаєморозрахунки між сторонами за зазначені послуги проводяться на договірних засадах, з урахуванням встановленого законом принципу свободи договору.

Слід також вказати, що пред`явленням до відповідача позову в справі № 910/6139/20, який фактично направлений на встановлення між сторонами відповідних договірних правовідносин та виникнення підстав для захисту майнових прав позивача з отримання відшкодування його витрат балансоутримувача, зокрема, за спірний період, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі його Південної філії фактично визнало необхідність встановлення між сторонами відповідних договірних відносин за окремим договором про відшкодування витрат балансоутримувача для стягнення таких витрат, нарахованих, зокрема, за спірний період.

Суд також звертає увагу на те, що пункт 5.10 Договору оренди від 21.11.2019 року № 5, на який посилався позивач в обґрунтування пред`явлених вимог, не містить конкретних умов, розміру, строків та порядку сплати орендарем витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна, а лише декларативно встановлює такий обов`язок відповідача. У той же час другим реченням цього пункту розкривається зміст наведеного обов`язку, який полягає в необхідності укладення орендарем протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору з балансоутримувачем орендованого майна відповідного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, в якому, на переконання суду, і встановлюються істотні умови виконання відповідачем такого зобов`язання, зокрема, порядок, строки та періодичність відшкодування витрат балансоутримувача, порядок визначення чи конкретний розмір таких витрат, а також відповідальність за невиконання означених зобов`язань орендаря.

Посилання позивача на те, що вартість послуг з утримання 1 м2 адміністративно-побутового корпусу 601 (інв. № 1140) та прибудинкової території (для орендованих приміщень) затверджена наказом начальника адміністрації морського порту Південний від 02.12.2019 року № 345-ОД/27 та є однаковою для всіх суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у межах акваторії морського порту Південний та орендують державне нерухоме майно, що обліковується на балансі Адміністрації, не беруться судом до уваги, оскільки такі послання не свідчать про обґрунтованість позовних вимог. Крім того, означений наказ є локальним актом позивача та не може в односторонньому порядку встановлювати обов`язки для інших суб`єктів господарювання, зокрема, відповідача, без надання останнім відповідного погодження.

Слід також зазначити наступне.

Зі змісту преамбули договору від 21.11.2019 року № 5 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, вбачається, що сторонами цієї угоди є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державна служба морського та річкового транспорту України (орендар). Проте, наведений правочин не містить положень, якими закріплено права та обов`язки балансоутримувача як сторони спірних правовідносин.

Разом із тим, відповідно до пункту 9.4 Договору оренди, у разі не укладення орендарем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди та надання комунальних послуг орендарю, орендодавець (третя особа у справі) має право вимагати розірвання Договору оренди та (або) відшкодування збитків.

У зв`язку з наведеними обставинами, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення з відповідача заборгованості з утримання орендованого нерухомого майна у розмірі 81 014,42 грн.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27 жовтня 1993 року (n. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 року (пункт 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивач у встановленому законом порядку не довів належними і допустимими доказами наявності тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Державної служби морського та річкового транспорту України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача компенсації останньому не підлягають та залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 18.06.2021 року.

Суддя В.С. Ломака