ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року

м. Київ

Справа №906/564/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Малашенкова Т.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників справи:

позивача - Невисевича М.В., Невисевича О.М.,

відповідача - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 (головуючий суддя - Юрчук М.І, судді Крейбух О.Г., Тимошенко О.М.) та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 (суддя Машевська О.П.)

у справі №906/564/20

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до ОСОБА_1

про звільнення торговельного майданчика та стягнення 39582,20 грн неустойки,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про звільнення торговельного майданчика та стягнення 39582,20 грн неустойки за період з 01.04.2016 по 01.05.2020.

1.2. Позивач зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за укладеним з позивачем договором оренди торговельного майданчика від 31.12.2013 від №247, він звернувся до суду і рішенням Житомирського господарського суду від 14.07.2016 у справі №906/422/16 з орендаря ОСОБА_1 було стягнуто на користь орендодавця, Підприємства, заборгованість по орендній платі та неустойку за час прострочення користування торговельним майданчиком до 01.04.2016 №206, яке ОСОБА_1 не виконує.

1.3. Рішенням Житомирського господарського суду від 21.10.2019 у справі №906/745/19 позивачу було відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 неустойки за період з 01.04.2016 по 01.07.2019, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яке умотивоване тим, що позивач допускає бездіяльність щодо свого права, передбаченого пунктом 4.2.5 договору оренди торговельного майданчика від 31.12.2013 від №247, перемістити кіоск на штрафмайданчик.

1.4. Продовження використання в своїй господарській діяльності торгівельного майданчику №206, без здійснення витрат на його утримання, невиконання вимоги позивача від 05.03.2020 про звільнення від товару кіоску для його переміщення на штрафмайданчик ринку та неможливість позивача самостійно вчинити зазначену дію стало підставою для звернення із заявленим позовом до суду, який нормативно обґрунтований посиланням на частину другу статті 785 ЦК України.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 31.12.2013 між Підприємством як орендодавцем та фізичною особою - підприємцем Красуленко Світланою Петрівною як орендарем укладено договір оренди №247 на таких умовах:

- об`єктом оренди є торговельний майданчик №206, загальною площею 7 кв.м, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку;

- об`єкт оренди надається у тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності;

- орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до пункту 6;

- орендодавець зобов`язується передати у тимчасове користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором;

- орендодавець має право у разі якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штраф майданчик ринку;

- орендар зобов`язується у визначений цим договором термін прийняти об`єкт оренди у тимчасове платне користування;

- у разі припинення або розірвання договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду;

- за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Договір укладено на 1 рік, і діє договір з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно.

Якщо орендар має намір укласти договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього договору подати орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів; за умови відсутності в орендодавця заперечень договір може бути пролонгований на такий же термін; в іншому випадку договір припиняє дію відповідно до пункту 6.1.

2.2. Оскільки строк дії договору оренди №247 закінчився 25.06.2014, а відповідачка не повернула торговельний майданчик №206 з оренди, рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16 з неї було стягнуто неустойку за період прострочення користування торгівельним майданчиком №206 до 01.04.2016 на загальну суму 17407,98 грн.

2.3. 13.02.2019 позивач направив відповідачці лист №31, в якому пропонував терміново сплатити заборгованість за рішенням суду у справі №906/422/16, укласти договір на оренду торговельного майданчика №206 на 2019 рік або повернути його Підприємству згідно за актом прийому-передачі (а.с.15). Однак відповідачка залишила лист-вимогу позивача від 13.02.2019 №31 без відповіді та задоволення.

2.4. Господарський суд Житомирської області рішенням від 21.10.2019 у справі №906/745/19 відмовив у задоволені позову про стягнення з ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 785 ЦК України неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком №206 за новий період прострочення з 01.04.2016 по 01.07.2019 на загальну суму 33025,20 грн, посилаючись на те, що пред`явлення такого позову є зловживанням правом та порушенням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

2.5. 05.03.2020 позивач направив відповідачці лист №53, в якому просив звільнити торгівельний майданчик №206 від кіоску або надати Підприємству можливість перемістити кіоск на штрафмайданчик. Одночасно позивач запропонував відповідачці продовжити співпрацю шляхом укладення договору на 2020 рік. Однак відповідачка залишила лист-вимогу №53 від 05.03.2020 без відповіді та задоволення (а.с.16).

2.6. 01.04.2020 Підприємством складено акт, який підписано як комісією у складі заступника директора Підприємства Княжика О.М., охоронника ОСОБА_2 , контролера ринку ОСОБА_3 та депутата Коростишівської міської ради Станчика С.М., про те, що станом на дату його складання відповідачка не звільнила від товару кіоск, який розміщений на торговельному майданчику №206, що унеможливлює його переміщення на штрафмайданчик.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. Господарський суд Житомирської області рішенням від 22.12.2020 у справі №906/564/20, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021, у задоволенні позову відмовив.

3.2. Мотивуючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з обставин недоведеності позивачем місцезнаходження торговельного місця №206 на території кооперативного ринку на час звернення з цим позовом.

3.3. Суди зазначили, що оскільки відповідачка припинила господарську діяльність, а тому згідно з правилами торгівлі на ринку не може здійснювати торгівлю, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 продовжує використовувати торгівельні місця.

3.4. За оцінкою судів доказів наявності товару в кіоску на торговельному майданчику №206, який є власністю ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

3.5. Акт від 01.04.2020, який складений комісією позивача, не є належним доказом продовження використання торговельного місця ОСОБА_1 та наявності умислу у відповідача на ухилення від повернення об`єкта оренди.

3.6. При цьому, надавши преюдиціальне значення рішенню Господарського суду Житомирської області у іншій справі №906/745/19 за участі тих самих сторін, що і у справі №906/564/20, суди попередніх інстанцій розцінили вимогу позивача про стягнення з відповідачки подвійної неустойки за час користування торговельним майданчиком №206 в розмірі 39582,20 грн за період з 01.04.2016 по 01.05.2020, як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та виклад позиції інших учасників справи

4.1. Не погоджуючись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 та рішенням Господарського суду Житомирської області 22.12.2020 у справі №906/564/20, Підприємство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

4.2. У якості підстави касаційного оскарження скаржник вказав пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02.09.2014 у справі №3-85гс14, Верховного Суду, викладених у постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17, від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17, від 28.08.2018 у справі №913/155/17, від 09.09.2019 у справі №910/16362/18, від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, від 20.11.2020 у справі №916/1319/19 щодо застосування частини другої статті 785 ЦК України.

4.3. Скаржник зазначає, що встановлене нормою частини другої статті 785 ЦК України право на стягнення неустойки пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, а не з фактичним користуванням майном чи перебуванням орендаря на відповідній території.

4.4. На думку скаржника суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про те, що припинення відповідачкою підприємницької діяльності в якості фізичної особи - підприємця, не свідчить про виконання нею зобов`язання щодо звільнення орендованого майна, внаслідок чого суди необґрунтовано звільнили відповідачку від виконання зобов`язань, передбачених умовами договору та частиною першою статті 785 ЦК України.

4.5. На переконання скаржника необґрунтованим є також висновок судів попередніх інстанцій про те, що відповідач допускає бездіяльність щодо використання свого права, визначеного умовами договору оренди на переміщення спірного кіоску на штрафмайданчик ринку, оскільки вчинення такої дії є правом орендодавця, а не обов`язком і застосовується за його волевиявленням та за відсутності умисного ухилення орендаря щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди.

4.6. ОСОБА_1 не скористалась своїм правом відповідно до статті 295 ГПК України та не подала до Верховного Суду письмового відзиву на касаційну скаргу.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

5.2. Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо (аналогічна права позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03.11.2020 у справі №920/611/19).

5.3. Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд виходить з такого.

5.4. З матеріалів справи вбачається, що спір виник за договором оренди №247 внаслідок неповернення відповідачкою об`єкта оренди - торговельного майданчика №206 після припинення 25.06.2014 цього договору.

Щодо припинення договору

5.5. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

5.6. При вирішення спору у цій справі, суди встановили обставину закінчення строку дії договору №247 - 25.06.2014 (день одержання орендарем претензії №177 від 25.06.2014, у якій зокрема містилась вимога про повернення майна), пославшись на те, що така обставина встановлена у рішенні Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2018, у справі №906/422/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Підприємства неустойки в розмірі подвійної плати за користування торговельним майданчиком №206 за період з 28.06.2014 по 01.04.2016 на загальну суму 17044,56 грн на підставі частини другої статті 785 ЦК України.

5.7. Колегія суддів погоджується з тим, що судом у наведеній справі встановлено обставину припинення договору №247 у червні 2014 року, яка не потребує доказування у цій справі, втім не внаслідок закінчення строку його дії, а внаслідок односторонньої відмови орендодавця від договору оренди у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору щодо сплати орендної плати, і не 25.06.2014, а 27.06.2014, у день отримання претензії №177 від 25.06.2014, яку вручено 27.06.2014, що не було досліджено судами належним чином.

5.8. Колегія суддів зазначає, що обставин щодо укладення сторонами інших договорів стосовно оренди торговельного майданчику №206 судами не встановлено, а відповідачкою під час розгляду справи не доводились.

5.9. Отже, договір оренди №247 припинив свою дію на час звернення Підприємства з позовом у справі №906/422/16 і будь-яких інших/нових правовідносин у сторін конфлікту стосовно користування торговельним майданчиком №206 не виникало.

5.10. Водночас, покладаючи в основу оскаржуваних судових рішень висновок про недоведеність Підприємством місцезнаходження торговельного місця №206 на території кооперативного ринку на час звернення з цим позовом та розміщення на ньому кіоску ОСОБА_1 , належного їй на праві власності, яка у січні 2018 році припинила підприємницьку діяльність, а також про зловживання позивачем правом внаслідок звернення до суду з вимогою про стягнення суми неустойки, суди попередніх інстанцій, посилаючись на преюдиціальність обставин, встановлених в судовому рішенні по справі №906/745/19, помилково не врахували такого.

Щодо правового режиму користування майном у разі припинення договору найму (оренди)

5.11. Верховний Суд зазначає, що правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов договору найму та норм закону.

5.12. Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

5.13. За змістом наведеної норми припинення договору найму (оренди) означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, та виникнення обов`язку негайно повернути предмет оренди.

5.14. Після припинення договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

5.15. Судами не дано оцінки змісту пункту 4.3.8 договору оренди №247, яким сторонами унормовано, що орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

5.16. Суди обох інстанцій не встановили обставин, які б засвідчували факт повернення ОСОБА_1 предмету договору оренди №247, який вона отримала від позивача та використовувала, що підтверджується обставинами, встановленими у справі №906/422/16, і який саме вимагав звільнити позивач. Натомість суди не дослідивши у повній мірі обставин, встановлених у рішенні у цій справі (в тому числі і в частині прав позивача щодо предмету оренди), вийшли за межі предмету доказування, встановивши недоведення Підприємством місцезнаходження торговельного місця на території кооперативного ринку, оскільки у цій справі не розглядався спір про визнання за позивачем права власності або права користування стосовно торговельного майданчику №206.

5.17. При цьому суди помилково не дали оцінці тій обставині, що позивач просив звільнити від майна відповідачки саме той предмет оренди, який він їй передав і який вона мала повернути саме позивачу, де б він не знаходився, оскільки матеріали справи не містять ані доказів, ані позиції відповідачки, відповідно до яких належний останній на праві власності кіоск розміщено не на території кооперативного ринку.

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди)

5.18. За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

5.19. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

5.20. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

5.21. Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

5.22. Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

5.23. Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

5.24. Аналогічні за змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51), від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

5.25. Положеннями статті 549 ЦК України та статті 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

5.26. За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

5.27. Частиною першою статті 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

5.28. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

5.29. Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

5.30. Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

5.31. Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

5.32. Отже, у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим утриманням у своєму володінні після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України.

5.33. Аналогічний висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, який є релевантним до спірних правовідносинах у цій справи в аспекті застосування встановленого законом способу захисту порушеного права орендодавця, якщо після припинення договору найму наймач не виконує передбаченого диспозицією частини другої статті 785 ЦК України обов`язку щодо повернення речі.

5.34. Підсумовуючи, колегія суддів відзначає, що суди дійшли до помилкового висновку, що звертаючись до суду з позовом про стягнення неустойки на підставі частини другої статті 785 ЦК України до особи, яка отримала майно у користування, і не виконала обов`язку щодо його негайного повернення після припинення договору, позивач зловживає правом та порушує такі засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Щодо врахування судами при вирішення спору у цій справі обставин, що мають преюдиціальне значення

5.35. За змістом частини четвертої статті 75 ГПК України преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

5.36. Верховний Суд зазначає, що преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

5.37. Водночас відповідно до частини сьомої статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

5.38. Натомість, посилаючись як на преюдиціальні обставини, на правову оцінку судом обставин, встановлених у справі №906/745/19 про стягнення Підприємством з ОСОБА_1 неустойки на підставі частини другої статті 785 ЦК України, суди попередніх інстанцій не надали власної правової оцінки обставинам щодо виконання/невиконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення предмета оренди за договором №247 по факту припинення як договору №247 так і правовідносин за ним.

5.39. Колегія суддів зазначає, що встановлене нормою частини другої статті 785 ЦК України право на стягнення неустойки, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, а не з фактичним користуванням предметом оренди, а тим більше з правом здійснювати підприємницьку діяльність в кіоску, який розміщений на території предмету оренди.

5.40. Поза увагою судів залишилось те, що обов`язок з повернення орендованого майна як законом так і договором оренди №247 був покладений саме на відповідачку, яка під час розгляду справи не надала будь-яких пояснень чи доказів про те, що вона повернула об`єкт оренди, вживала заходи з повернення об`єкта оренди позивачу, але незалежно від її бажання об`єкт оренди не був повернутий орендодавцю.

5.41. З огляду на що, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що припинення відповідачкою підприємницької діяльності в якості фізичної особи - підприємця та відсутність права здійснювати підприємницьку діяльність, свідчить про звільнення орендованого майна, визнаються колегією суддів необґрунтованими та такими, що не відповідають умовам пункту 4.3.8 договору оренди щодо дотримання ОСОБА_1 обов`язку зі звільнення об`єкта оренди та повернення його орендодавцеві за наслідком припинення цього договору, зміст якого судами не досліджено, про що вже зазначалось у цій постанові.

5.42. Водночас, посилаючись на те, що позивач допускає бездіяльність щодо використання свого права, передбаченого пунктом 4.2.5 договору оренди з переміщення на штрафмайданчик тимчасової споруди, що встановлена на орендованому торговельному місці, суди попередніх інстанцій помилково не врахували, що така умова договору є правом орендодавця, а не його обов`язком, застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки.

5.43. Місцевий та апеляційний господарські суди не надали оцінки доводам Підприємства та не дослідили того, чи є обставина неповернення відповідачкою орендованого майна позивачу наслідком її недобросовісної поведінки, та чи вчинялись нею дії, спрямовані на свідоме уникнення повернення торгівельного майданчика №206 орендодавцю.

5.44. Суд зауважує, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини другої статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом в постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17 та від 28.08.2018 у справі №913/155/17.

5.45. При цьому обставини, відповідно до яких орендар, стосовно якого припинився договір оренди, фактично володіє але не користується орендованим майном, не виключають право орендодавця вимагати стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 ЦК України.

5.46. Зазначене також спростовує висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовна вимога про стягнення з відповідачки неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком №206 у тому числі за новий період прострочення, що не був предметом розгляду суду у справі №906/745/19, а саме з 01.07.2019 по 01.05.2020 на загальну суму 6557,00 грн є зловживанням правом та порушенням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

5.47. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.48. Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності та відображено у судовому рішенні.

5.49. Проте зі змісту рішення та постанови судів попередніх інстанцій у цій справі випливає, що суди попередніх інстанцій всупереч вимог статті 86 ГПК України не встановили у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмету судового розгляду.

5.50. Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим позивачем, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог, відсутності заперечень на них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку щодо відсутності у позивача права вимоги до відповідачки.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

6.3. З огляду на відсутність повноважень у касаційного суду щодо оцінки доказів у справі відповідно до статті 300 ГПК України, колегія суддів касаційного суду вважає, що прийняті місцевим та апеляційним судами рішення по суті спору слід скасувати та направити справу №906/564/20 на новий розгляд до суду першої інстанції для виправлення процесуальних порушень щодо повноти встановлення фактичних обставин справи та виконання вказівок касаційного суду при новому розгляді справи.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку Верховний Суд не змінює рішення та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).

7.2. Відповідно до положень статті 129 ГПК України розподіл судових витрат здійснюється за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 у справі №906/564/20 скасувати.

3. Справу №906/564/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. В. Бакуліна

Судді Т. М. Малашенкова

О. О. Мамалуй