УХВАЛА

м. Київ

16.06.2021Справа № 5011-34/6378-2012
За скаргою Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі ТОВ (боржник) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича при виконанні рішення у справі №5011-34/6378-2012

стягувач Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України"

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Лук`янчук Д.Ю.

Представники сторін:

від скаржника (боржника-1) - Богомазов П.С.,

від стягувача - Петренко С.В.,

від органу ДВС - Коваленко Т.А.,

від боржників-1, 2 - не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2012, яке залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2012 та Вищого господарського суду України від 06.02.2013 у справі №5011-34/6378-2012 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто солідарно з Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, Товариства з обмеженою відповідальністю "Солтрейд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Диво-Світ" на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за Кредитним договором № 18106К31/2159 від 18.08.2006 у розмірі 194535754 грн. 37 коп. та 71988 франків 98 сантимів.

25.02.2013 на виконання рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

Через відділ діловодства суду Багатопрофільне підприємство "Солідарність" у формі ТОВ подало скаргу на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича при виконанні рішення у справі №5011-34/6378-2012.

У поданій скарзі скаржник просить суд скасувати постанови які прийняті 05.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським Анатолієм Миколайовичем у виконавчому провадженні № 65313292 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 у справі №5011-34/6378-2012, про стягнення основної винагороди, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника.

На думку скаржника судове рішення та наказ у справі №5011-34/6378-2012 підлягають виконанню лише державним виконавцем, про що чітко зазначено у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у даній справі, а отже є підстави для скасування оскаржуваних постанов.

Крім того, скаржник вказав, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання наказу у даній справі, який видано 25.03.2013, при цьому законодавство, що діяло станом на 25.03.2013 передбачало виконання зазначеного наказу виключно державним виконавцем. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.97 N 1-зп/1997, від 09.02.99 N 1-рп/1999, від 05.04.2001 N З-рп/2001, від 13.03.2012 N 5-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Ухвалою суду від 25.05.2021 вказану скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 07.06.2021.

У судовому засіданні 07.06.2021 було оголошено перерву до 16.06.2021.

Приватний виконавець проти вимог скарги заперечив, вважає, що доводи скаржника є необгрунтованими та такими, що неузгоджуються із нормами чинного законодавства, а трактування скаржником висновків зроблених Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у у даній справі є надуманими самим скаржником та не знаходять свого підтвердження у тексті цієї постанови.

Стягувачем через канцелярію суду також були подані письмові заперчення щодо вимог скраги, зі змісту яких вбачається, що стягувач підтримує позицію приватного виконавця та не погоджується із доводами скаржника щодо того, що виконувати наказ у даній справі має право лише державний виконавець.

Крім того, приватним виконавчем було заялено клопотання про закриття провадження в частині розгляду вимог скарги, що стосується скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 05.05.2021 та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.05.2021 оскільки порядок оскарження відповідних постанов визначений частиною 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", а саме, в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою суду від 16.06.2021 судом було закрито провадження у справі в частині розгляду скарги Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі ТОВ на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича при виконанні рішення у справі №5011-34/6378-2012 про скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 05.05.2021 та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.05.2021 на підставі ч. 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Приймаючи до уваги вищевказану ухвалу, суд зазначає, що предметом розгляду скарги є оскарження постанов, які прийняті 05.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським Анатолієм Миколайовичем у виконавчому провадженні № 65313292 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 у справі №5011-34/6378-2012, про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника.

Дослідивши подану Багатопрофільним підприємством "Солідарність" у формі ТОВ суд зазначає наступне.

У межах даної справи Верховним Судом переглядалася ухвала Господарського суду міста Києва від 22.07.2020 (суддя Спичак О.М.) та постанова Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 про часткове задоволення скарги Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі ТОВ на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліми О.О.

Так, за наслідками перегляду указаних ухвал судом касаційної інстанції було прийнято постанову від 21.04.2021 про скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 22.07.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 у справі № 5011-34/6378-2012 та направлення справи на новий розгляд.

У своїй постанові від 21.04.2021 Верховний Суд зазначив щодо невстановлення судами першої та апеляційної інстанції обставин справи та не погодився з їхніми висновками зробленими у вищевказаних ухвалі і постанові, зокрема, вказано наступне:

«Водночас Верховний Суд не може погодитись з висновками судів попередніх інстанцій щодо розмежування інститутів органів державної виконавчої служби та приватних виконавців у системі органів, які здійснюють примусове виконання судових рішень, а саме, що інститут органів державної виконавчої служби та приватних виконавців не є взаємозамінними поняттями, та вважає їх передчасними, оскільки відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Аналогічна норма міститься у статті 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Тобто вказані законодавчі акти врегульовують примусове виконання рішення як державними, так і приватними виконавцями.

При цьому суди, посилаючись на певні обмеження, які покладаються на приватних виконавці на підставі частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", не зазначили, чому такі обмеження розмежовують державних та приватних виконавців на різні інститути. У той час як Закон України "Про виконавче провадження", так і Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" врегульовують права та обов`язки як державних, так і приватних виконавців, а обмеження, які покладаються на приватних виконавців, фактично залишають право лише державним виконавцям вчиняти виконавчі дії щодо відповідних рішень.

Водночас судами не встановлено, що Виконавцем було відкрито виконавче провадження на виконання рішення, яке відповідно до вимог законодавства підлягає виконанню тільки державним виконавцем.».

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Приймаючи до уваги наведене, твердження скаржника стосовно того, що Верховний Суд чітко вказав на те, що рішення та наказ у даній справі не підлягають виконанню приватним виконавцем не знаходять свого підтвердження, оскільки суд касаційної інстанції не висловлював з цього приводу у вказаній постанові чіткої позиції, а лише зазначив що судами даний факт не встановлювався, що стало однієї із підстав для направилення справи на новий розгляд.

Що ж стосується позиції скаржника стосовно того, що наказ від 25.02.2013 має виконуватися згідно законодавства, яке було чинним на момент видачі наказу, оскільки дія нормативно-правового акту чи закону не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим законом чи нормативно-правовим актом, а також посилання скаржника з цього приводу на висновки Конституційного суду України, то суд звертає увагу, що виконання наказу не відноситься до «правовідносин», оскільки це є процесуальний документ, який видано не на підставі правовідносин, а на підставі судового рішення у якому вирішувався спір, а отже, він має виконуватися згідно того законодавства, яке чинне на момент звернення стягувачем із відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження.

На момент звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження діяв Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 23.04.2021, яка дозволяє приватному виконавцю здійснювати примусове виконання рішення за виключенням обмежень встановлених ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», а саме:

1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;

2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;

3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;

4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;

5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;

6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;

7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;

8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;

9) рішень про конфіскацію майна;

10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;

11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Разом з тим, судом встановлено, що наказ Господарського суду міста Києва у справі №5011-34/6378-2012 від 25.02.2013 не містить ознак передбачених вищевканою нормою, а тому цей наказ може виконуватися приватним виконавцем.

У частині 3 ст. 343 ГПК України зазначаено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Приймаючи до уваги наведене, та враховуючи, що заявлені скаржником у скарзі твердження щодо наявності підстав для скасування постанов прийнятих приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича від 05.05.2021 не знайшли свого підтвердження, то підстави для задоволення скарги суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 232-235, 240, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі ТОВ на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича при виконанні рішення у справі №5011-34/6378-2012.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст.ст. 254-257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків