РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021Справа № 910/3758/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛУБ НІКА"

про визнання за набувальною давністю права власності,

Від учасників справи:

від позивача: Мазуренко Т.С.,

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛУБ НІКА" про визнання за набувальною давністю права власності на річкове судно - пасажирський теплохід "ЯНТАРЬ".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач заволодів річковим судном - пасажирський теплохід "ЯНТАРЬ" добросовісно, зокрема, шляхом отримання рухомого майна безпосередньо від попереднього володільця з метою проведення ремонтних робіт, який у подальшому своїми діями фактично відмовився від вказаного майна, позивач відкрито, не приховуючи факт знаходження у нього рухомого майна та безперервно володіє ним вже більше десяти років, що є підставою для визнання за ним права власності на вказане рухоме майно за набувальною давністю

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 відкрито провадження у справі № 910/3758/21 та призначено підготовче засідання на 12.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 відкладено підготовче засідання у справі на 17.05.2021.

В підготовче засідання 17.05.2021 з`явився представники позивача, представник відповідача не з`явився.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті на 07.06.2021.

В судове засідання 07.06.2021 з`явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, уповноваженого представника не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що ухвали Господарського суду міста Києва від 17.05.2021 були направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛУБ НІКА", зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Підгірна/Татарська, б. 3/7, м. Київ, 04107, проте з указаної адреси поштові відправлення повернулись з відміткою пошти про причини повернення - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до частини шостої 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, з огляду на підставу повернення до суду конверта з ухвалою, надісланою відповідачу, суд доходить висновку, що ухвала від 17.05.2021 вважається йому врученою.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 0004088, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТЕРНО» зареєстровано як суб`єкт господарювання 08.04.2002 та з цього часу здійснює господарську діяльність за основним видом діяльності «Ремонт і технічне обслуговування суден і човнів.».

У 2010 році за зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛУБ НІКА» на виробничій території Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТЕРНО», яка знаходиться на ремонтній базі флоту ПАТ «КССРЗ» на Острові Водників Голосіївського району м. Києва з метою проведення ремонтних робіт було розміщено належне відповідачу річкове судно з такими характеристиками: назва судна - «ЯНТАРЬ»; тип і призначення судна - пасажирське судно; матеріал корпусу - сталь; головні розміри: довжина найбільша - 28.2 м.; ширина - 4.8 м.; висота борту - 2.24 м; осадка у вантажі - 0.86 м.; валова місткість - 47,5 т.; двигун: тип і кількість - 2; загальна потужність - 210(кВт).

За твердженнями позивача, вказане судно потребувало негайного ремонту, який повинен був проводитися Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕТЕРНО» після узгодження усіх істотних умов щодо необхідного обсягу ремонтних робіт, строків їх виконання та вартості на підставі укладеного договору про надання послуг з ремонту із власником.

Разом із цим, після розміщення річкового судна на виробничій території Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТЕРНО», відповідний договір із відповідачем як власником судна укладено не було, судно було розміщено на підставі усної домовленості щодо укладання договору найближчим часом, але одразу після цього власник втратив інтерес до цього об`єкту, постійно відкладав обговорення питання щодо укладання договору, а у подальшому взагалі перестав виходити на зв`язок, були втрачені усі контакти з підприємством та відповідно річкове судно - пасажирський теплохід «ЯНТАРЬ» перебуває на території Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТЕРЕЮ» більше 10 років поспіль за відсутності будь-яких правових підстав.

У зв`язку з викладеним, оскільки відповідач до цього часу не реагує на звернення позивача, а останній в свою чергу добросовісно заволодів у 2010 році та продовжує відкрито та безперервно володіти більше 10 років поспіль річковим судном - пасажирським теплоходом «ЯНТАРЬ», позивач просить суд визнати за набувальною давністю право власності на вказане річкове судно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Така правова позиція підтримується Касаційним господарським судом у постановах від 16.01.2020 у справі №916/455/19, від 02.08.2019 у справах №915/962/18 і №915/945/18, від 09.07.2019 у справі №920/999/16, від 11.09.2019 у справах №922/1574/17 і 917/2156/17.

Відповідно до листа Державної служби морського та річкового транспорту (морська адміністрація) №7712/03/15-20 від 21.12.2020, наданого у відповідь на запит Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО", у Державному судновому реєстрі України під записом «ІРС-0003» від 11.05.2006 зареєстровано пасажирський теплохід, з сучасною назвою «Янтарь», власник - ТОВ «Клуб ніка».

Як встановлено судом, починаючи з 2010 року та до цього часу вказане судно, належне відповідачу, знаходиться на виробничій території Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" без будь-яких правових підстав, що підтверджено у Службовій записці Головного інженера Ким Р.В. від 14.04.2015, Службовій записці Головного інженера Ким Р.В. від 07.07.2018 та Доповідній записці Головного інженера Каражова Д.Г. від 30.11.2020, а також у Акті огляду об`єктів суборенди, розташованих на ремонтній базі флоту ПАТ «КССРЗ» на Острові Водників Голосіївського району м. Києва від 15.02.2021.

Відповідно до Акта сюрвейєрського обстеження (оціночний сертифікат), складеного Приватним підприємством «Міжгосподарський науково-технічний центр «Транссервіс-1» 15.01.2021, на теперішній час судно «Янтарь» знаходиться в неробочому вигляді, загальний технічний стан - не задовільний; потребує капітально-відновлювального ремонту, що передбачає значних фінансових втрат, не менше як 70 тис. доларів США; вартість судна «Янтарь», визначена як утилізаційна, становить 112 500,00 грн.

Звернення позивача щодо подальшого перебування річкового судна «Янтарь» на виробничій території Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" № 15/01 від 15.01.2021 відповідач проігнорував, відповіді не надав.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Отже, враховуючи приписи частини третьої статті 86 ГПК України, а саме, те що суд повинен надати оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у матеріалах справи, а також принцип змагальності сторін, суд вважає, що позивач довів перед судом сукупність умов, наявність яких передбачає набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, а саме: відкритість, добросовісність та безтитульність володіння належним відповідачу річковим судном «Янтарь» більше 10 років.

Норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю на вказаний об`єкт відсутні.

Відповідач в свою чергу зазначених обставин не спростував та не заперечив.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, зважаючи на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" (вул. Захарівська, б. 10, кв. 105, м. Київ, 04073, ідентифікаційний код 31955716) право власності на рухоме майно - річкове судно - пасажирський теплохід «ЯНТАРЬ» (технічні характеристики: матеріал корпусу - сталь; головні розміри: довжина найбільша - 28,2 м.; ширина - 4,8 м., висота борту - 2,24 м., осадка у вантажі - 0,86 м., валова місткість - 47,5 т., двигун - 2, загальна потужність - 210 (кВт), вартість якого згідно з Актом сюрвейєрського обстеження (оціночний сертифікат) Приватного підприємства «Міжгосподарський науково-технічний центр «Транссервіс-1» від 15.01.2021 становить 112 500,00 грн, що розміщений на виробничій території Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" на Острові Водників Голосіївського району м. Києва.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛУБ НІКА" (вул. Підгірна/Татарська, б. 3/7, м. Київ, 04107, ідентифікаційний код 33749627) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТЕРНО" (вул. Захарівська, б. 10, кв. 105, м. Київ, 04073, ідентифікаційний код 31955716) судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14.06.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко