ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.06.2021 Справа № 920/313/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., розглянувши матеріали справи № 920/313/21 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ),

до відповідача Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства Шосткинський агролісгосп (41140, Сумська область, Шосткинський район, смт. Вороніж, пров. Глухівський, 10, ),

про стягнення 186254,86 грн.

установив:

29.03.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 40516,61 грн. за отриманий товар (запасні частини до автомобіля ЗІЛ 131) згідно Договору без номера від 24 травня 2019 року, стягнути пеню в розмірі 141808,14 грн, інфляційні в розмірі 2714,61 грн, 3% річних в сумі 1215,50 грн. за порушення умов проведення розрахунків за Договором б/н від 24.05.2019. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача кошти за надання правової допомоги в сумі 6242 грн та судовий збір в сумі 2793 грн.

Ухвалою суду від 02.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №920/313/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановлено сторонам строки для подання до суду заяв по суті справи. Копія зазначеної ухвали надіслані на адресу учасників справи.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд даної справи судом.

30.04.2021 відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що станом на дату відкриття провадження у справі заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, оскільки 30.03.2021 платіжним дорученням №3699 відповідач перерахував позивачу 40516,61 грн боргу. Таким чином, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

27.05.2021 позивачем подана відповідь на відзив, в якій факт сплати відповідачем 40516,61 грн позивач не заперечив та просив задовольнити пункт 3 прохальної частини позовної заяви та стягнути з відповідача 141808,14 грн пені, 2714,61 грн інфляційних, 1215,50 грн 3% річних, 6242,00 грн витрат на правову допомогу та 2793,00 грн судового збору.

Згідно із статтею 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання заяв по суті справи, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судовий процес на виконання ч. 3 ст. 222 ГПК України не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

24.05.2019 між Державним підприємством «Шосткинське агролісове господарство» (далі покупець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі позивач, постачальник) укладено договір (далі договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцю запасні частини та інші деталі (далі товар) на загальну суму 40516,61 грн , а покупець - прийняти і оплатити його вартість відповідно до умов даного договору.

Згідно з п. 3.1. договору розрахунки здійснюються в Українській національній валюті протягом 30 робочих днів після надання товарів та пред`явлення виконавцем рахунку на оплату.

Пунктом 4.1.1. договору визначено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані товари.

За порушення умов зобов`язань щодо терміну постачання, з постачальника стягується пеня у розмір 0,5% від вартості товарів, не звільняючи його від виконання зобов`язань за цим договором. За порушення строків виконання договірних зобов`язань з оплати товару, з покупця стягується пеня у розмірі 0,5% від вартості товарів за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - стягується пеня у розмірі 1% від вартості товарів за кожен день прострочення, не звільняючи його від виконання зобов`язань за цим договором (пункти 5.1. та 5.2. договору).

Відповідно до накладної та рахунку №18 від 24.05.2019 позивач поставив відповідачу товар на суму 40516,61 грн. Тобто зобов`язання за договором виконав в повному обсязі.

Відповідач свої зобов`язання за договором виконав неналежним чином, у зв`язку з чим заборгував позивачу 40516,61 грн вартості поставленого товару.

05.03.2020 позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою щодо сплати заборгованості.

Заборгованість за поставлений товар відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим 25.03.2021 позивач надіслав суду зазначену позовну заяву.

Відповідно до платіжного доручення від 30.03.2021 № 3699, відповідач сплатив боргу в сумі 40516,61 грн лише після звернення позивача з позовом до суду.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані § 1 та § 3 Глави 54 ЦК України.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Враховуючи, встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договору, вимоги позивача в частині стягнення 40516,61 грн за поставлений товар за договором від 24.05.2019 є правомірними, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, матеріалами справи підтверджується факт сплати відповідачем 40516,61 грн заборгованості за поставлений товар 30.03.2021, після направлення позивачем позову до суду (25.03.2021 відповідно до поштового конверту) та до моменту відкриття провадження у справі (02.04.2021).

Отже, щодо вимоги позивача про стягнення 40516,61 грн вартості поставленого товару за договором відсутній предмет спору, у зв`язку з чим суд закриває провадження в цій частині позовних вимог, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Разом з тим, відповідач у поданому відзиві просить суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних, обґрунтовуючи свої заперечення сплатою суми основного боргу до відкриття провадження у справі.

Щодо вимоги позивача про стягнення 141808,14 грн пені суд зазначає наступне:

Відповідно до поданого позивачем розрахунку, останнім за період з 24.03.2020 по 24.03.2021 нараховано пеню в сумі 141808,14 грн.

Пунктом 5.2. договору визначено, що за порушення строків виконання договірних зобов`язань з оплати товару, з покупця стягується пеня у розмірі 0,5% від вартості товарів за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - стягується пеня у розмірі 1% від вартості товарів за кожен день прострочення, не звільняючи його від виконання зобов`язань за цим договором.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань № 2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

З огляду на вищенаведене, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку пені, суд зазначає, що поставка товару було здійснена позивачем 24.05.2019, враховуючи пункт 3.1.договору, оплата вартості поставленого товару мала бути здійснена відповідачем протягом 30 робочих днів тобто до 09.07.2019 включно (враховуючи свята у 2019 році: 16.06.2019 Трійця, 28.06.2019 День Конституції).

Таким чином, період нарахування штрафних санкцій в т.ч. і пені має починатися з 10.07.2019. Враховуючи ч. 6 ст. 231 ГК України та ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" судом здійснено розрахунок пені за період з 10.07.2019 по 10.01.2020, розмір якої склав 6549,26 грн.

Отже вимоги позивача в частині стягнення 141808,14 грн пені за період з 24.03.2020 по 24.03.2021 задовольняються судом частково та стягується з відповідача 6549,26 грн пені за період з 10.07.2019 по 10.01.2020, в іншому суд відмовляє за необґрунтованістю.

Щодо вимоги позивача про стягнення 2717,61 грн інфляційних втрат та 1215,50 грн 3% річних суд зазначає наступне:

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19).

З огляду на вищенаведене, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної оплати відповідачем вартості поставленого товару, суд вважає правомірними та обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2717,61 грн інфляційних втрат та 1215,50 грн 3% річних в межах заявлених позивачем сум.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань за поставлений товар згідно з договором від 24.05.2019, суд, дослідивши матеріали справи, частково задовольняє позов, а саме: з відповідача підлягає стягненню 6549,26 грн пені за період з 10.07.2019 по 10.01.2020, 2714,61 грн інфляційних збитків та 1215,50 грн 3% річних, в іншому суд відмовляє за необґрунтованістю, а також, в частині стягнення 40516,61 грн, за відсутністю предмету спору суд закриває провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Представник позивача у п. 3 прохальної частини позову просив суд стягнути з відповідача судові витрати, пов`язанні з розглядом справи, а саме: 6242,00 грн витрат за надання правової допомоги та 2793,00 грн судового збору.

Щодо стягнення 2793,00 грн судового збору суд зазначає наступне:

Нормою статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України, враховуючи, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в обсязі мінімального розміру судового збору, а саме: 2270,00 грн.

Щодо стягнення 6242,00 грн витрат на правову допомогу суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наявними у справі описом вкладення до цінного листа, накладною та фіскальним чеком підтверджується, що позовна заява в т.ч. з вимогою щодо стягнення з відповідача 6242,00 грн витрат на професійну (правничу) допомогу надіслана відповідачу 25.03.2021, що надало можливість останньому у разі незгоди доводити неспівмірність цих витрат.

Водночас матеріали справи не містять заявленого відповідачем клопотань щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, в обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позову додано: 1) договір про надання правничої допомоги від 12.03.2021, укладений між позивачем та адвокатським бюро «Григорій Шунько і Партнери»; 2) додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 12.03.2021, за якою вартість наданих послух склала 6242,00 грн; 3)акт про прийняття-передачу наданих правових послуг від 23.03.2021 в сумі 6242,00 грн; 4)платіжне доручення від 15.03.2021 №414 про сплату вартості наданої правової допомоги згідно з договором від 14.03.2021 в сумі 6242,00 грн.

Враховуючи, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру зазначених витрат, суд вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в ході розгляду справи місцевим судом відповідно до ст. 129 ГПК України підлягають покладенню на відповідача в сумі 6242,00 грн, у зв`язку з чим вимога позивача в цій частині задовольняється судом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні судові витрати: 2270,00 грн судового збору та 6242,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 254-257 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства Шосткинський агролісгосп (41140, Сумська область, Шосткинський район, смт. Вороніж, пров. Глухівський, 10, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) 6549,26 грн (шість тисяч п`ятсот сорок дев`ять грн 26 коп.) пені, 2714,61 грн (дві тисячі сімсот чотирнадцять грн 61 коп.) інфляційних збитків, 1215,50 грн (одна тисяча двісті п`ятнадцять грн 50 коп.) 3% річних, а також 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп.) судового збору і 6242,00 грн (шість тисяч двісті сорок дві грн 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 40516,61 грн основного боргу за договором від 24.05.2019.

4. В іншому - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 18.06.2021.

Суддя В.Л. Котельницька