ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Справа № 906/841/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Тимошенко О.М.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Троянівське"

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 22.03.21р. суддею Шніт А.В. о 12:39 год. у м.Житомирі, повний текст складено 01.04.21р.

у справі № 906/841/20

за позовом Приватного акціонерного товариства "Троянівське"

до Фізичної особи-підприємця Богатирчука Юрія Олександровича

про стягнення 164 112,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. по справі №906/841/20 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Троянівське" до Фізичної особи - підприємця Богатирчука Юрія Олександровича про стягнення 164 112,50грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Троянівське" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким позов задовольнити повістю. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зауважує, що хоча між сторонами у справі й не було складено та підписано договір у формі єдиного документа, проте фактичні дії сторін та оформлення ними документів за даною угодою, зокрема, товарно-транспортної накладної №289470 від 22.10.2019р., підтверджує наявність договору, укладеного у спрощений спосіб, шляхом підтвердження відповідачем прийняття до виконання замовлення позивача про перевезення вантажу. Наявність товарно-транспортної накладної від 22.10.2019р. №289470 є належним та допустимим доказом прийняття відповідачем вантажу та надання відповідних послуг, які свідчать про схвалення та прийняття відповідачем умов договору;

- покликається на те, що згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.10.2018р. у справі №922/189/18, від 06.11.2018р. у справі №926/3397/17, від 09.04.2019р. у справі №910/3359/18, від 29.10.2019р. у справі №904/3713/18, від 19.02.2020р. у справі №915/411/19, якщо договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Таким чином, між сторонами фактично укладено договір перевезення вантажу, а відтак, у сторін виникли зобов`язання з перевезення вантажу;

- вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до п.6.5 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. (Правила), визначати масу чи кількість вантажу у вантажовідправника і вантажоодержувача потрібно однаковим способом. Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ТТН не містить інформації про масу нетто вантажу під час навантаження, а лише масу брутто. Але ж, відповідно до п.6.3 Правил, при перевезенні вантажів у критих автомобілях і причепах, окремих секціях автомобілів, контейнерах і цистернах, опломбованих замовником, визначення маси вантажу виконується замовником. А відповідно до п.6.4 Правил, вантаж приймається без перевірки маси, якщо він поданий для перевезення у спеціальних кузовах чи контейнерах при наявності на них пломб замовника. Крім того, він може бути прийнятий за масою, яку оповістив замовник (п.6.4 Правил). Що виключає однаковий спосіб визначення маси і зазначення маси нетто в ТТН (у формі ТТН, наведеній в додатку 7 до Правил, взагалі відсутня графа "маса нетто"). Також у формі ТТН, наведеній в додатку 7 до Правил не передбачені графа та місце, де би можна було зробити відмітку із зазначенням змісту відтиску пломби;

- зазначає, що при зважуванні вантажоодержувачем ТОВ "Скраглівське ХЗП" вантажу, доставленого водієм перевізника 25.10.2019р., виявлено розходження між масою вантажу, що зазначена в ТТН, і фактичною масою доставленого вантажу - 27,5 тон (різниця склала 17,5 тон). Були зроблені відповідні записи у ТТН. При цьому водій перевізника не мав зауважень до записів у ТТН про фактичну вагу отриманого вантажу в пункті прийому. У результаті виявленого розходження ПрАТ "Троянівське" було завдано збитки в розмірі 164112,50грн.;

- вважає, що таким чином, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо збереження вантажу та доставки вантажу до місця відвантаження та передачі вантажоодержувачу - ТОВ "Скраглівське ХЗП", що підтверджується записом маси вантажу зазначеною представником вантажоодержувача в товарно-транспортній накладній, яка склала 11,560 тон нетто та у реєстрі накладних №260 на відвантажене насіннєве зерно з визначенням якості за середньодобовою пробою від 25.10.2019р. ТОВ "Скраглівське ХЗП";

- покликається на те, що згідно з товарно-транспортною накладною №289470 від 22.10.2019р., представником відповідача прийнято для перевезення вантаж. Прийнявши вантаж до перевезення без претензій та зауважень, відповідач тим самим взяв на себе відповідальність за схоронність вантажу та його доставку. Тому, враховуючи обставини справи, умови договору транспортного перевезення №ТП-211019 від 21.10.2019р. та вимоги чинного законодавства, відповідач повинен відшкодувати понесені позивачем збитки в повному обсязі;

- вважає, що відповідач не довів відсутність своєї вини у втраті довіреного йому вантажу. Протокол огляду місця події, складений поліцією як не доводить факт втрати вантажу, так і не доводить відсутність вини відповідача; він лише констатує наявність пломб на певний момент часу й не більше. Вина відповідача презюмується;

- стверджує, що суд першої інстанції не застосував статті 181 і 184 ГК України, які передбачають можливість укладення господарських договорів у спрощений спосіб. Також суд першої інстанції не застосував пункт 3 ст.3 ЦК України (свобода договору), ст. 6 (співвідношення актів цивільного законодавства і договору) та 627 ЦК України (свобода договору). Також Суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.10.2018р. у справі №922/189/18, від 06.11.2018р. у справі №926/3397/17, від 09.04.2019р. у справі №910/3359/18, від 29.10.2019р. у справі №904/3713/18, від 19.02.2020р. у справі №915/411/19. Суд першої інстанції не застосував п.6.3 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., яка передбачає випадок, коли визначення маси вантажу виконується замовником;

- вважає, що незастосування судом першої інстанції вищезазначених норм матеріального права та неврахування вищезазначених висновків Верховного Суду призвело до ухвалення незаконного рішення.

- додає, що рішення суду першої інстанції необґрунтованим також із тієї причини, що воно містить у собі протиріччя. По-перше, в одній частині рішення суд вказує, що договір транспортного перевезення №ТП-211019 від 21.10.2019р. та заявки на перевезення вантажів від 21.10.2019 р. не підписані відповідачем, а тому суд не може вважати даний договір укладеним. А далі в рішенні суду йдеться про те, що наявність правовідносин між сторонами підтверджується товарно-транспортною накладною №289470 від 22.10.2019р.. Незрозуміло, чи вважає суд договір перевезення вантажу укладеним? Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим. По-друге, в одній частині рішення суд зазначає, що вина боржника презюмується та не підлягає доведенню кредитором. А далі по тексту рішення йдеться про те, що позивачем не доведено конкретних обставин, які підтверджують вину відповідача щодо завданих позивачу збитків. Незрозуміло, чи мала сторона позивача доводити вину відповідача, чи все-таки сам відповідач мав довести свою невинуватість у порушенні зобов`язання? Також зазначає, що рішення суду в цьому аспекті не містить належних і допустимих доказів невинуватості відповідача (поліцейський протокол огляду місця події, який зафіксував на певний момент часу наявність невідомо кому належних пломб, не є таким доказом). Отже, рішення суду першої інстанції, в частині відсутності вини відповідача, є необґрунтованим;

- зауважує, що в оскаржуваному рішенні суд зазначає, що ТТН не містить інформації про масу нетто вантажу під час завантаження, а лише масу брутто (при тому, що у формі ТТН, наведеній в додатку 7 до Правил, взагалі відсутня графа "маса нетто"). Але далі за текстом рішення говориться про те, що вантаж може бути прийнятий за масою, яку оповістив замовник. Незрозуміло, як можна під час завантаження вказати масу нетто, якщо в ТТН відсутня графа "нетто", і навпаки - присутня графа "брутто"? І чи правомірним було в цьому випадку прийняття вантажу за масою брутто, яку сповістив замовник - 45 тон? Рішення суду першої інстанції в цій частині містить у собі протиріччя, а значить є необґрунтованим.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/841/20/2881/21 від 30.04.2020р. матеріали справи №906/841/20 витребувано з Господарського суду Житомирської області.

Також, 12.05.2021р. на електронну адресу та 17.05.2021р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства "Троянівське" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення від 11.05.2021р. №2131 про сплату судового збору в розмірі 3693,00грн..

17.02.2021р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/841/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2021р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Троянівське" на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. у справі №906/841/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Троянівське" на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.21р. у справі №906/841/20, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Троянівське" на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. у справі №906/841/20 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано відповідачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

07.06.2021р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Богатирчука Ю.О. надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. у справі №906/841/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Троянівське" - без задоволення.

Обґрунтовуючи поданий відзив відповідач покликається на те, що Законодавством України, зокрема, Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (Наказ Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363), надалі - Правила, передбачено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення господарських договорів щодо здійснення вантажних перевезень автомобільним транспортом, зокрема: наявність двосторонньої угоди (разового або багаторазового договору), наявність примірної форми договору, надання заявки лише при наявності договору, що в свою чергу виключає укладення договору перевезення у спрощений спосіб. Проте волі на укладення договору із позивачем відповідач не виявляв, жодних договорів із позивачем не підписував, істотних умов не погоджував, тобто договір є неукладеним. Отже, посилання позивача на невідомий і не підписаний відповідно відповідачем договір перевезення, посилання позивача на товарно-транспортну накладну, оформлену неналежним чином, й за відсутності до того ж акту виконаних робіт, рахунку для оплати тощо, як на підтвердження укладення договору у спрощений спосіб, є безпідставними. Подібні висновки викладені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц.

З огляду на висновок Верховного Суду, безпідставним є посилання відповідача в апеляційній скарзі на договір транспортного перевезення №ТП-211019 від 21.10.2019р., зокрема, у розділі апеляційної скарги щодо факту порушення зобов`язання (втрати вантажу) і завдання збитків внаслідок втрати вантажу, розмір збитків визначається сторонами самостійно без складання актів про зіпсуття, пошкодження вантажу або у разі втрати вантажу (пункт 6.1.4 договору). Натомість пунктами 13.6 13.8, розділом 15 Правил визначено порядок дій при виявленні недостачі, ушкодження або зіпсування вантажів. Проте, позивач не надав суду жодних доказів, що ним дотримано відповідних вимог Правил, зокрема, не надав жодних двосторонніх актів, жодних висновків експертиз. А про саму нібито недостачу відповідач дізнався зі спливом півроку від описаних подій. Також згідно ч.2 п.9.2 Правил про опломбування вантажу в товарно-транспортній накладній робиться відмітка із зазначенням змісту відтиску пломби. У Правилах відсутнє будь-яке виключення з даної норми, в тому числі з огляду на відсутність відповідної графи у формі товарно-транспортної накладної. Тому, посилання позивача на відсутність графи в ТТН для відтиску пломби є безпідставним.

Також, позивач в апеляційній скарзі посилається на бухгалтерську довідку від 16.03.2020р.. Однак, в ній зазначено, що відповідачу нібито завантажено насіння сої в кількості 45 000 кг (45т). Натомість в позовній заяві позивач писав, що відповідач нібито мав доставити вантаж масою нетто 29,060 тон. Проте в апеляційній скарзі позивач жодним чином не спростував та не заперечив розбіжність, яку виявив суд першої інстанції. Крім того, після огляду автомобіля працівниками поліції товар супроводжував до місця здачі представник позивача. Також представник позивача в телефонній розмові підтверджував, що товар прибув на склад (рапорт від 08.11.2019р.). При цьому, про жодну недостачу не йшлося, про таку не заявляли. Тому суд першої інстанції вірно зазначив про те, матеріали перевірки за вищевказаним фактом не містять відомостей про втрату вантажу. Отже, за цілісності пломб та при супроводженні вантажу представником позивача відповідальність за вантаж лежить на позивачу (пункти 10.8, 10.9, 13.3 Правил), а твердження позивача про те, що порушення відповідачем зобов`язання по перевезенню підтверджується матеріалами справи є хибним і безпідставним.

Натомість позивач, з огляду на його твердження про наявність пломб на певний момент часу мав би на противагу, але жодним чином не довів, що пломби, наприклад, були відсутні чи порушені в інший момент часу. Зокрема, Правилами (пункти 15.2, 15.6) передбачено, що Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини: б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері. Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної зазначається дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.). Проте, позивач після приймання товару не вчинив жодних дій, не складав і не ініціював складання жодних документів, які могли би свідчити про наявність якоїсь розбіжності в масі товару. А заявив про це зі спливом піврічного строку. До того ж, позивачем не доведені збитки. Крім наявної розбіжності в документах позивача між 45 т і 29,06 т, позивач звертається до природних втрат маси вантажу (п.13.5 Правил), проте жодним чином не довів, не врахував передбачені цим же пунктом Правил технічних норм точності вагів, про що відповідач неодноразово зазначав в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Отже, твердження позивача про вину відповідача, про наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача і збитками є безпідставними.

Безпідставним є також твердження позивача про те, що суд не проявив аналогічну активність щодо другої сторони, тобто щодо відповідача. Насправді, суд задавав питання обом сторонам справи, як і надавав нам обом можливість висловитися без обмежень, надати додаткові пояснення, докази тощо. Зокрема, додаткову перерву в підготовчому засіданні 28.01.2021р., на якому були остаточно з`ясовані й узгоджені всі необхідні підготовчі дії до судового розгляду, було зроблено на прохання представника позивача, для роздумів і з`ясування, чи всі необхідні дії вони виконали, чи всі докази надали. Зокрема, й факт того, що завантаження здійснювалося в полі без будь-якого вимірювання й зважування, у зв`язку з цим опломбовувалося, а важилося й дані вимірювання записувалися вже по прибуттю транспорту, без будь-якого запису при завантаженні, з`ясувалося з пояснень представника відповідача. А представник позивача, не міг ні підтвердити, ні спростувати ці пояснення, не володіючи інформацією про фактичні обставини справи. Тому суд, проявляв однакову активність і повагу до процесуальних прав обох сторін, обом сторонам надавав однакову можливість надавати пояснення, задавати питання протилежній стороні й доводити ті обставини, на які вони посилалися.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, Приватне акціонерне товариство "Троянівське" (замовник) 21.10.2019р. звернулося до Фізичної особи-підприємця Богатирчука Юрія Олександровича (перевізник) із пропозицією укласти договір №ТП-211019 від 21.10.2019р. про надання послуг з перевезення (а.с.5-7).

Також, Приватне акціонерне товариство "Троянівське" зазначає, що умови договору були узгоджені сторонами та на підставі досягнутих домовленостей позивачем передано відповідачу два примірники підписаного договору №ТП-211019 від 21.10.2019р. про надання послуг з перевезення для підписання. Разом з примірниками договору відповідачу передано заявку на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 21.10.2019р., а саме сої 2019 р., масою брутто 45 тон (а.с.8).

Приватне акціонерне товариство "Троянівське" вказує, що підписані ФОП Богатирчуком Ю.О. примірник договору та заявки ПрАТ "Троянівське" повернуті не були, але на виконання умов договору ФОП Богатирчуком Ю.О. на замовлення ПрАТ "Троянівське" було здійснено перевезення, що підтверджується товарно-транспортною накладною №289470 від 22.10.2019р. (а.с.9).

Відповідно до матеріалів справи водієм ОСОБА_1 (перевізник - ФОП Богатирчук Ю.О.) 22.10.2019 прийнято вантаж, який завантажено до автомобіля марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп/напівпричіп НОМЕР_2 для перевезення за маршрутом: с.Троянів - с.Скраглівка, що підтверджується товарно-транспортною накладною №289470 від 22.10.2019р..

Також, ПрАТ "Троянівське" наголошує, що відповідно до зазначеної товарно-транспортної накладної, позивачем (вантажовідправником) до автомобіля завантажено сою врожаю 2019р. масою брутто 45 (сорок п`ять) тон. Підтвердженням вказаного позивач вважає накладну на переміщення №177 від 22.10.2019р. (а.с.10). Відвантаження вантажу позивачем (вантажовідправником) та відповідне прийняття вантажу до перевезення водієм відповідача (перевізника) за словами позивача підтверджується підписом останнього та підписом вантажовідправника, який засвідчений печаткою позивача на товаро-транспортній накладній від 22.10.2019р. №289470 (далі - товарно-транспортна накладна, ТТН).

Однак, 22.10.2019р. під час здачі вантажовідправником вантажу в присутності водія перевізника проводилось зважування, за результатом якого вантаж водієм прийнято без зауважень відносно маси вантажу фактично завантаженої та зазначеної у товарно-транспортній накладній. При зважуванні вантажоодержувачем ТОВ "Скраглівське ХЗП" вантажу, доставленого водієм перевізника 25.10.2019р., виявлене розходження між масою вантажу, що зазначена у товарно-транспортній накладній, і фактичною масою доставленого вантажу, яка становила маса нетто 17500 кг (17,5 тон), про що, як зазначає позивач, зроблено відповідний запис у ТТН.

ПрАТ "Троянівське" також вказує, що водій не мав зауважень до записів у ТТН про фактичну вагу отриманого вантажу в пункті прийому.

В подальшому, ПрАТ "Троянівське" звернулося до ФОП Богатирчука Ю.О. з вимогою №948/03/02 від 05.02.2020р. про відшкодування вартості втраченого вантажу, яку позивач визначив у розмірі 171500,00грн. (а.с.15-16).

Повторну вимогу ПрАТ "Троянівське" направлено ФОП Богатирчуку Ю.О. 16.03.2020р. (№1078-01/03/03), згідно якої просить повернути 164112,50грн. вартості втраченого під час перевезення вантажу (а.с.17-18).

За вказаних обставин, враховуючи залишення даних вимог без відповіді та задоволення, Приватне акціонерне товариство "Троянівське" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Богатирчука Юрія Олександровича про стягнення 164 112,50грн..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Приватне акціонерне товариство "Троянівське" посилається на те, що товар, ввірений відповідачу для перевезення, доставлений у меншій кількості, ніж зазначено у товарно-транспортній накладній, що спричинило збитки позивачу.

В якості правових підстав позову позивач вказує на ст.ст.22, 218, 526, 611, 623, 642, 909, 920, 924 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 224, 225, 324 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 21.07.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №906/841/20; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

08.09.2020р. до Господарського суду Житомирської області позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії реєстру накладних №260 на відвантажене насіннєве зерно з визначенням якості за середньодобовою пробою 25.10.2019р..

24.09.2020р. до Господарського суду Житомирської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо позовних вимог.

Зокрема, заперечуючи проти позову відповідач вказує, що не підписував договір перевезення, зважування у місці завантаження вантажу (в полі) не здійснювалося, оскільки причеп опечатувався пломбами позивача. Зважування відбулося лише в місці розвантаження автомобіля. Крім того вказує, що матеріалами перевірки Бердичівського відділу поліції (а.с.107-115) підтверджується опломбування вантажу. Зазначає, що водію не повідомлялося про недостачу вантажу. Відповідач вказує, що позивачем не дотримано правил, передбачених для заповнення ТТН, та порядку визначення суми недостачі, які передбачені Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні.

10.11.2020р. до Господарського суду Житомирської області від позивача надійшла відповідь на відзив.

16.12.2020р. до Господарського суду Житомирської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

22.12.2020р. до Господарського суду Житомирської області від Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області надійшли матеріали єдиного обліку за №12422 від 25.10.2019р. на виконання вимог ухвали суду від 24.11.2020р..

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 11.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу №906/841/20 до судового розгляду по суті.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. по справі №906/841/20 у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно ст.909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Зі змісту наведених норм вбачається, що перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає у наданні транспортної послуги - переміщення продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання.

Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.

Як вбачається з матеріалів справи, у ній міститься копія договору транспортного перевезення №ТП - 211019 від 21.10.2019р. та заявки на перевезення вантажів від 21.10.2019р., які не підписані відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно визначено, що вказаний вище договір не вважається укладеним, а його умови погодженими сторонами.

Відповідно до ст.50 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

У відповідності до п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. (надалі - Правила) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами (розділ 1 Правил).

Наявність правовідносин між сторонами підтверджується товарно-транспортною накладною №289470 від 22.10.2019р..

Отже, зазначені обставини свідчать, що між сторонами було укладено договір перевезення у спрощений спосіб, що узгоджується з положеннями ч.1 ст.181 ГК України.

У відповідності до абз.1 ч.1 ст.193 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.924 ЦК України передбачає, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно ч.3 ст.314 ГК України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст.22, ст.611, ч.1 ст.623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Статтею 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, в першу чергу доведенню підлягає факт порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п.6.5 Правил передбачено, що визначати масу чи кількість вантажу у вантажовідправника і вантажоодержувача потрібно однаковим способом.

Матеріали справи свідчать, що в товарно-транспортній накладній №289470 від 22.10.2019р. в графах 1-15 не вказано відомості про вагу вантажу, яку здала відповідальна особа на перевезення.

Водночас, позивач зазначає, що запис "Б - 27500, Т - 15940, Н - 11560" свідчить лише про вагу вантажу під час його розвантаження, оскільки маса брутто завантаженого вантажу у ТТН вказана у розмірі "сорок п`ять тон".

Однак, як встановлено судом, ТТН не містить інформації про масу нетто вантажу під час навантаження, а лише масу брутто.

Також, позивачем не надано до матеріалів справи пояснень, чому розділ ТТН "Відомості про вантаж" не містять розшифровки маси нетто вантажу та маси автомобіля під час його завантаження.

Водночас, матеріали справи містять додану позивачем накладну на переміщення №177 від 22.10.2019р. (а.с.10), яка складена ПАТ "Троянівське" на підставі ТТН №289470 від 22.10.2019р., в якій зазначено товар соя урожаю 2019 року в кількості 45т. за ціною 9500грн.. В накладній на переміщення не зазначено, що вказана вага є масою брутто.

З матеріалів справи вбачається, що зазначена накладна складена в односторонньому порядку позивачем та суперечить даним щодо маси вантажу, вказаним у позовній заяві та товарно-транспортній накладній від 22.10.2019р..

Крім того, матеріали справи містять додану позивачем бухгалтерську довідку ПАТ "Троянівське" від 16.03.2020р., згідно якої у автомобіль марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_3 згідно ТТН №289470 завантажено 22.10.2019р. насіння сої у кількості 45000кг, вартість якого становить 427500грн. (1т - 9500грн.) (а.с.19).

Отже, матеріали справи містять невідповідності у визначенні вантажовідправником точної маси завантаженої 22.10.2019р. до автомобіля відповідача сої урожаю 2019 року для перевезення.

Водночас, масу вантажу позивач вираховує шляхом віднімання від маси брутто (45000кг) масу автомобіля (15940кг), яка вказана в ТТН.

Також, позивач покликається на те, що зважування відбувалося під час здачі вантажу вантажовідправником у присутності водія, вантаж водієм прийнято без зауважень відносно маси вантажу.

При цьому, відповідач заперечує факт зважування вантажу під час навантаження у автомобіль та зазначає, що завантаження відбувалося в полі, а з метою визначення маси вантажу автомобіль було опечатано пломбами, наявність яких підтверджено Бердичівським ВП в протоколі огляду місця події від 25.10.2019р. (а.с.109).

У відповідності до п.6.4 Правил, при навантаженні вантажу здійснюється його зважування або рахування місць (чи штук). Вантаж приймається без перевірки маси, якщо він поданий для перевезення у спеціальних кузовах чи контейнерах при наявності на них пломб Замовника. Крім того, він може бути прийнятий за масою, яку оповістив Замовник.

Пунктом 8.6 Правил встановлено, що завантаження, закріплення, укриття, ув`язка вантажу, а також розвантаження автомобіля, зняття кріплень і покриттів виконуються Замовником.

Пломбування вантажів проводиться Замовником з його ініціативи або на вимогу Перевізника. Пломбуватися можуть завантажені спеціалізовані автомобілі та причепи (фургони, цистерни, рефрижератори), а також контейнери та окремі вантажні місця. Про опломбування вантажу в товарно-транспортній накладній робиться відмітка із зазначенням змісту відтиску пломби (п.9.2 Правил).

Здача Замовником і приймання Перевізником вантажів, що перевозяться навалом, наливом або в контейнерах, передбачають визначення та запис маси вантажу в товарно-транспортній накладній (п.10.12 Правил).

Пунктами 11.3 - 11.6 Правил встановлено, що Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику. У разі використання е-ТТН Замовник (вантажовідправник) друкує, підписує і надає водію (експедитору Перевізника) в одному примірнику паперову копію е-ТТН, відповідно до вимог Закону України Про електронні документи та електронний документообіг для пред`явлення особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху. Водій (експедитор Перевізника) ставить свій підпис на паперовій копії е-ТТН про прийняття ним вантажу для перевезення. У тих випадках, коли в товарно-транспортній накладній немає можливості зазначити всі найменування вантажу, підготовленого для перевезення, до такої накладної Замовник додає документ довільної форми з обов`язковим зазначенням відомостей про вантаж (графи 1- 10 товарно-транспортної накладної). У таких випадках в товарно-транспортній накладній зазначається, що до неї додається як товарний розділ документ

Згідно п.13.1 - 13.3 Правил, перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною. Здача вантажів вантажоодержувачу у пункті призначення по масі і кількості місць провадиться у порядку і способом, за якими вантажі були прийняті від вантажовідправника (зважуванням на вагах, обмірюванням, підрахунком місць та ін.). Вантажі, які прибули у непошкоджених кузовах автомобілів (причепах, окремих секціях автомобіля, контейнерах і цистернах) та з непошкодженими пломбами вантажовідправника, видаються вантажоодержувачу без перевірки маси, стану вантажів і кількості вантажних місць.

Відповідно до п.13.6 - 13.8 Правил, в разі, якщо при виявленні недостачі, ушкодження або зіпсування вантажів, Перевізник i вантажовідправник або вантажоодержувач не дійшли згоди у визначенні їх причин i суми, на яку зменшилась вартість вантажу, на вимогу Перевізника, вантажовідправника чи вантажоодержувача проводиться експертиза в бюро товарних експертиз або іншими компетентними організаціями чи фізичними особами. Експертиза проводиться у присутності представників Перевізника і Замовника. Результати експертизи оформляються актом. Акт експертизи підписується експертами й особами, які були присутні при проведенні експертизи. Витрати по експертизі (винагорода експерту, вартість його проїзду в належних випадках від місця роботи або проживання до місця видачі вантажу і назад та ін.) оплачуються Перевізником або Замовником залежно від того, хто проявив ініціативу по виклику експерта. В подальшому витрати по проведенню експертизи відносяться на сторону, яка буде у встановленому порядку визнана винною в недостачі, ушкодженні або зіпсутті вантажу.

Слід зазначити, що важливою передумовою матеріальної відповідальності перевізника є складення акту про зіпсуття, пошкодження або відсутність вантажу.

Відповідно до п.15.1-п.15.6 Правил №363, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом, що може бути складений у паперовій або електронній формі, за формою, що наведена в додатку 4. Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини: а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній; б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері; в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу; г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін. Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними. Жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони. Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної зазначається дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.).

Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної зазначається дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.) (п.15.6. Правил).

Як встановлено судом, зібраними по справі матеріалами не підтверджено оформлення розбіжностей між перевізником та вантажовідправником відповідним актом, як і не надано доказів на підтвердження відмови перевізника від підписання такого акту.

Також, товарно-транспортна накладна, яка наявна в матеріалах справи, не містить відмітки про складення відповідно акту сторонами.

Отже, матеріалами справи не підтверджено, що відповідачу було відомо про наявність претензій позивача щодо ваги вантажу під час його прийняття в місці розвантаження автомобіля.

При цьому, матеріали справи свідчать, що 25.10.2019р. ОСОБА_2 звернувся до служби 102 з повідомленням, що відомий йому ОСОБА_3 , водій елеватора, 22.10.2019р. завантажив елеватор соєю, та на склад, куди мав її привезти, не з`явився. Повідомлено, що елеватор з соєю перебуває на АЗС Форсаж у місті Бердичів (а.с.108).

Відповідно до протоколу огляду місця події, складеного 25.10.2019р. о 14:40год., старшим слідчим СВ Бердичівського ВП ГУ Національної поліції в Житомирській області встановлено перебування автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_3 із металевим причепом реєстраційний номер НОМЕР_4 поряд з АЗС Форсаж в м.Бердичеві. Зазначено, що причіп зверху накритий брезентовим тентом, який в свою чергу до бортів причепа та опломбований пластиковими пломбами жовтого кольору. Позаду причепа знаходиться механізм для розвантаження вантажу, який також опломбований (а.с.109-110).

Також, матеріали справи містять пояснення водія автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_1 , надані 25.10.2019р. інспектору Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області (а.с.111), відповідно до яких вказано, що внаслідок поломки автомобіля водій змушений був зупинитися. Про подію водій повідомив власника вантажу та власника автомобіля. Вказано, що несправність не відремонтовано, а вантаж опечатаний пломбами.

З рапорту від 08.11.2019р. під час телефонної розмови гр. ОСОБА_2 розповів, що елеватор з соєю прибув на склад із затримкою на три дні (а.с.112).

Матеріали перевірки за вищевказаним фактом не містять відомостей про втрату вантажу.

З огляду на викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що достеменно встановити те, що відповідачу до перевезення було передано саме 29060кг вантажу, а отримано вантажоотримувачем саме 11560кг, на підставі доказів, поданих до справи неможливо, а тому судом першої інстанції вірно оцінено недоведеним позивачем факт завдання йому збитків внаслідок втрати вантажу, як і недоведеною вважає саму втрату такого вантажу.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено існування конкретних обставин, які підтверджують вину відповідача щодо завданих позивачу збитків, що виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з їх відшкодування, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача збитків у загальному розмірі 164112,50грн. задоволенню не підлягає.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. у справі №906/841/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Троянівське" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Троянівське" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 22.03.2021р. у справі №906/841/20 - без змін.

2. Справу №906/769/18 повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "17" червня 2021 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Тимошенко О.М.