РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2021Справа № 910/4931/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про стягнення 4 052, 96 доларів США

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Андрєєв Іван Олександрович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 3% річних у розмірі 4 052, 96 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України він має право на нарахування та стягнення 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань з повернення коштів внаслідок розірвання договору банківського обслуговування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05 квітня 2021 року позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

12 квітня 2021 року до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 05 квітня 2021 року недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 253 ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 вручено уповноваженому представнику відповідача - 29.04.2021.

Приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2016 в справі № 904/2767/16, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 20.02.2017, позов фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича задоволено, внаслідок чого розірвано договір між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем Андрєєвим Іваном Олександровичем щодо відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 (у гривні) та поточного рахунку № НОМЕР_2 (у доларах США), який був укладений, згідно заяви про відкриття поточного рахунку від 06.04.2012.

Попри це, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» продовжувало утримувати на вищевказаному поточному рахунку № НОМЕР_2 (у доларах США) грошові кошти фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича у сумі 38 524, 27 долари США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 в справі № 910/8832/17 позов фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича задоволено, внаслідок чого стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича грошові кошти у розмірі 38 524, 27 долари США.

11.08.2017 на виконання вказаного рішення суду видано наказ № 910/8832/17.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт розірвання договору банківського обслуговування, що був укладений між позивачем та відповідачем та наявність заборгованості відповідача перед позивачем встановлені встановленні судовими рішеннями та не підлягають доказуванню.

Як вбачається з інформаційної виписки про виконавче провадження № 56094056 з примусового виконання наказу від 11.08.2017 № 910/8832/17, виданого Господарським судом міста Києва, виконавче провадження було відкрито 04.04.2018 на підставі заяви стягувача.

12.02.2021 позивач отримав на поточний рахунок IBAN № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль» 38 382, 96 долари США, що підтверджується відповідною випискою по рахунку Позивача в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (копія додається).

10.03.2021 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56094056 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, заявник вказує, що він має право на нарахування та стягнення 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань з повернення коштів внаслідок розірвання договору банківського обслуговування.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Як вже наголошувалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 в справі № 910/8832/17 стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича грошові кошти у розмірі 38 524, 27 долари США.

Зазначене рішення суду було виконано 12.02.2021, шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Частиною 4 статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, з огляду на положення ч. 4 ст. 75 ГПК України та наявність судового рішення у справі № 910/8832/17, яке набрало законної сили, факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання не підлягає доказуванню.

Згідно статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За приписами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, застосування приписів ст. 625 ЦК України, на сам перед, залежить від існування грошового зобов`язання.

Аналіз наведених положень ЦК України дає підстави для висновку, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення коштів внаслідок розірвання договору банківського обслуговування, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 38 524, 27 долари США, що передбачає і нарахування 3% річних саме з 38 524, 27 долари США.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд не виявив у ньому помилок. Позивачем правильно визначено строк прострочення грошового зобов`язання у 1281 день, який охоплює період з 11.08.2017 (день набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 в справі № 910/8832/17) по 11.02.2021 (день, що передує зарахуванню грошових коштів на рахунок позивача), а відтак з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 4 052, 96 долари США.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на результат вирішення справи, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь фізичної особи-підприємця Андрєєва Івана Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) 4 052, 96 долари США (чотири тисячі п`ятдесят два долари США 96 центів) 3% річних, та 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 18.06.2021.

Суддя О.С. Комарова