ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021 року м.Дніпро Справа № П/811/64/16

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 (суддя Тимошевська В.В.)

у справі № П/811/64/16

за позовом: ОСОБА_2 , м. Київ

до відповідача-1: Новоукраїнської районної державної адміністрації, м. Новоукраїнка

відповідача-2: Державного реєстратора Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області, м. Новоукраїнка

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача:

- ОСОБА_3 , Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Шишкіне

- ОСОБА_4 , Миколаївська область, м. Южноукраїнськ

- ОСОБА_5 , Миколаївська область, м. Южноукраїнськ

- ОСОБА_1 , Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Шишкіне

- ОСОБА_6 , Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Шишкіне

- ОСОБА_7 , Миколаївська область, м. Южноукраїнськ

- ОСОБА_8 , Миколаївська область, м. Южноукраїнськ

- ОСОБА_9 , Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Шишкіне,

- Фермерського господарства "Чередніченко і К", Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Шишкіне

про визнання протиправними дій, скасування записів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом з вимогами до Державного реєстратора Реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції та до Реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції про:

- визнання протиправними (незаконними) дії державного реєстратора по внесенню змін до установчих документів (статуту) юридичної особи фермерського господарства "Чередніченко і К" від 19 вересня 2006 року №3000084 в частині включення до членів фермерського господарства осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ;

- визнання протиправними (незаконними) дії державного реєстратора по внесенню змін до установчих документів юридичної особи фермерського господарства "Чередніченко і К" від 05 травня 2008 року №6000081 в частині включення до членів фермерського господарства ОСОБА_9 ;

- зобов`язання реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області та державного реєстратора Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи про внесення змін до установчих документів (статуту) юридичної особи фермерського господарства "Чередніченко і К" від 19 вересня 2006 року №3000081 в частині включення до членів фермерського господарства осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ;

- зобов`язання реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області та державного реєстратора Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців записи внести зміни до установчих документів (статуту) юридичної особи фермерського господарства "Чередніченко і К" від 05 травня 2008 року №6000081 в частині включення до членів фермерського господарства ОСОБА_9 .

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними (незаконними) дії державного реєстратора Стальнікової Жанни Вікторівни по внесенню змін до записів Єдиного державного реєстру №3000081 від 19.09.2006 року в частині реєстрації змін до установчих документів (статуту) юридичної особи Фермерського господарства "Чередніченко і К" (27167, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Шишкине, ідентифікаційний код 23680693) щодо включення до членів Фермерського господарства осіб ОСОБА_1 . ОСОБА_6 та скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис від 19 вересня 2006 року про реєстрацію змін до установчих документів (статуту) юридичної особи Фермерського господарства "Чередніченко і К" щодо включення до членів Фермерського господарства осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ; Визнано протиправними (незаконними) дії державного реєстратора Стальнікової Жанни Вікторівни по внесенню змін до записів Єдиного державного реєстру №6000081 від 5 травня 2008 року в частині реєстрації змін до установчих документів юридичної особи - Фермерського господарства "Чередніченко і К" (27167, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Шишкине, ідентифікаційний код 23680693) щодо включення до членів Фермерського господарства ОСОБА_9 та скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис від 5 травня 2008 року про реєстрацію змін до установчих документів (статуту) юридичної особи Фермерського господарства "Чередніченко і К" щодо включення до членів Фермерського господарства ОСОБА_9 .

У задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора Новоукраїнської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій, скасування записів відмовлено.

Стягнуто з Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області в дохід Державного бюджету Державного бюджету України 8 408,00 грн судового збору.

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020, згідно якої останній просить скасувати зазначене рішення та ухвалите нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також порушує права третіх осіб і, зокрема, права ОСОБА_1 .

Наголошує, що як адміністративні суди, так і господарський суд при розгляді даної справи та ухваленні рішень керувалися законом України від 15.05.2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, станом на вересень 2006р. та травень 2008р.), однак при цьому ухвалили прямо протилежні рішення.

За твердженням скаржника, судом першої інстанції не було враховано, що позивачем не надано доказів того, що станом на 19.09.2006р. та 05.05.2008р. (день вчинення спірних дій), рішення засновників (учасників) ФГ або уповноваженого ними органу про внесення змін до установчих документів юридичної особи були скасовані, або визнані недійсними зміни до установчих документів.

Зауважує, що у 2006 році, як підтверджено, в тому числі, висновком експерта, голова Господарства особисто здавав документи на реєстрацію та підписував опис, відповідно до якого документи були подані в належній кількості. У даному випадку опис є належним та достатнім письмовим доказом подання документів, відповідно до визначеного законом переліку. Ті обставини, що станом на сьогоднішній день в матеріалах справи відсутнє рішення загальних зборів, проведених членами ФГ у 2006 році, не спростовує подання такого рішення реєстратору станом на 2006 рік. В даному випадку може ставитися питання лише щодо належного зберігання документів. Однак, визнаючи реєстраційні дії, проведені у 2006 році, незаконними, суд оминув увагою наведені обставини, та не вказав в чому саме, з урахуванням зазначеного, полягають порушення реєстратора.

Крім того, зазначає про порушення судом при розгляді справи норм процесуального права, що виразилося у висновку про порушені права позивача за відсутності посилання самого позивача на порушення його прав у позові та відповідно відсутності доказів такого порушення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2021 для розгляду справи №П/811/64/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Коваль Л.А, Кузнецова В.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 у справі № П/811/64/16 залишено без руху. надано скаржнику строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази надіслання апеляційної скарги учасникам справи.

Апелянтом було усунено недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 у справі № П/811/64/16.

19.02.2021р. до Центрального апеляційного господарського суду від представника позивача адвоката Дуковської Т.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному судді Кузнецова В.О., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021, визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Мороза В.Ф., суддів - Коваль Л.А., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2021 призначено судове засідання по справі №П/811/64/16 на 25.03.2021р. о 16 год. 30 хв.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному головуючого судді Мороза В.Ф., судове засідання, призначене на 25.03.2021 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.04.2021 розгляд справи №П/811/64/16 призначено в судове засідання на 29.04.2021р. о 16 год. 30 хв.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 27.05.2021 р. о 15:30 год.

24.05.2021 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення апелянта, в яких він підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 10.06.2021 р. о 16:30 год.

07.06.2021 до Центрального апеляційного господарського суду електронною поштою надійшло клопотання відповідача-1, підписане ЕЦП, в якому він просив суд розглядати справу за відсутності представника та вирішити спір на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства.

07.06.2021 до Центрального апеляційного господарського суду електронною поштою надійшло клопотання відповідача-2, підписане ЕЦП, в якому він просив суд розглядати справу за відсутності представника та вирішити спір на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства.

07.06.2021 до Центрального апеляційного господарського суду електронною поштою надійшла заява третьої особи ОСОБА_7 , в якій вона підтримала доводи апеляційної скарги, засвідчила факт обізнаності позивача про зміни складу членів ФГ "Чередніченко і К" на момент їх проведення та просила розглядати справу за її відсутності.

10.06.2021 до Центрального апеляційного господарського суду електронною поштою надійшла заява третьої особи ОСОБА_6 , в якій вона підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити та скасувати оскаржуване рішення ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Також, вона підтвердила факт обізнаності позивача про зміни складу членів ФГ "Чередніченко і К" на момент їх проведення.

10.06.2021 до Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява щодо надання письмових пояснень від третьої особи ОСОБА_4 , в якій вона підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити та скасувати оскаржуване рішення ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Також, вона засвідчила факт обізнаності позивача про зміни складу членів ФГ "Чередніченко і К" на момент їх проведення.

Судове засідання 10.06.2021 року проводилося в режимі відеоконференції, в залі судового засідання був присутній апелянт та його представник, а також третя особа ОСОБА_3 ; поза межами приміщення суду приймав участь представник позивача з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon". Відповідачі та інші треті особи, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, свою участь у судовому засіданні не забезпечили, уповноважених представників не направили.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи наявні докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на подані учасниками справи заяви та клопотання про розгляд справи за їх відсутності та надані ними пояснення стосовно апеляційної скарги, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників відповідачів та третіх осіб.

Апелянт та його представник у судовому засіданні 10.06.2021 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін. Третя особа ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.03.1996 проведено реєстрацію юридичної особи ФГ "Чередніченко і К" (Господарство) та зареєстровано статут вказаного фермерського господарства (т. 1 а.с. 10, 18-24, 212-217).

Засновником та головою ФГ "Чередніченко і К" є ОСОБА_3 .

Згідно рішення голови ФГ "Чередніченко і К" від 10.11.2004 № 10 прийнято в члени ФГ "Чередніченко і К" ОСОБА_10 (дружина голови господарства), ОСОБА_7 (дочка голови господарства), ОСОБА_11 (дочка голови господарства), ОСОБА_8 (дочка голови господарства), ОСОБА_5 (теща голови господарства), ОСОБА_2 (племінник голови господарства), ОСОБА_12 (племінник голови господарства) та затверджено нову редакцію статуту (том 1 а.с. 11-17, 211, 218-223).

Реєстрацію змін до установчих документів проведено 18.11.2004.

Згідно розділу 6 статуту в редакції 2004 року, управління Господарством здійснюють загальні збори членів Господарства та голова Господарства (пункт 6.1.). Голова Господарства самостійно вирішує питання поточної діяльності Господарства, за винятком питань, віднесених Статутом до компетенції інших органів управління Господарства (пункт 6.4.).

19.09.2006 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К", номер запису 3000081, а саме в новій редакції статут ФГ "Чередніченко і К", згідно якого включено до складу членів Господарства ОСОБА_6 (невістка голови господарства) та ОСОБА_1 (син голови господарства) (том 1 а.с. 25-30).

Згідно відмітки, яка міститься на титульному аркуші статуту ФГ "Чередніченко і К" в редакції 2006 року, статут затверджено протоколом зборів членів ФГ "Чередніченко і К" від 20.08. № 1.

05.05.2008 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К", номер запису 3000081, а саме - нова редакція статут ФГ "Чередніченко і К" згідно якого включено до складу членів Господарства ОСОБА_9 (племінник голови господарства) (том 1 а.с. 31-36).

Згідно відмітки, яка міститься на титульному аркуші статуту ФГ "Чередніченко і К" в редакції 2008 року, статут затверджено протоколом зборів членів ФГ "Чередніченко і К" від 07.04.2008.

Як зазначає ОСОБА_2 , загальні збори в серпні 2006 та у травні 2008 не скликались, протокол ОСОБА_2 не підписувався, ОСОБА_1 не міг бути членом фермерського господарства, оскільки перебував на посаді голови Шишкінської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області.

З підстав викладеного позивач вважає, що державному реєстратору не могло бути подано оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення про затвердження змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К", а тому дії державного реєстратора з реєстрації змін до установчих документів від 19.09.2006 та від 05.05.2008 вчинено з порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в редакції, яка діяла на момент вчинення відповідних реєстраційних дій.

Суд першої інстанції оцінивши наявні в матеріалах справи докази та надавши оцінку доводам сторін дійшов висновку про порушення державним реєстратором під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій вимог ч. ч. 1, 8 ст. 29 Закону № 755-ІV у відповідній редакції щодо законодавчо визначеного порядку та підстав державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.

При цьому, внаслідок здійснення оскаржуваних реєстраційних дій набрали чинності зміни до установчих документів ФГ "Чередніченко і К" в частині включення до складу членів нових осіб, при тому, що рішення засновника або загальних зборів членів Господарства про включення до складу членів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не приймалось та до реєстратора не подавалось, документи для реєстрації змін щодо включення до членів Господарства Чередніченко Миколи Вікторовича Господарством в особі уповноважених осіб не подавались, протокол загальних зборів № 3 від 07.04.2008 ОСОБА_2 не підписувався, а отже не підтверджено участь ОСОБА_2 у вказаних зборах та його погодження на зміну складу учасників. Вказане порушує корпоративні права ОСОБА_2 , який є членом ФГ "Чередніченко і К" згідно рішення засновника від 10.11.2004 та зареєстрованих 18.11.2004 змін до статуту, оскільки збільшення кількості членів впливає як на майнові права позивача, як члена Господарства, які передбачені наведеними вище положеннями Закону України "Про фермерське господарство", так і на участь в управлінні Господарством через загальні збори членів.

Апеляційний господарський суд погоджується з даними висновками місцевого господарського суду та зазначає наступне.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закон № 755-ІV).

Згідно Закону № 755-ІV (тут і надалі в редакції, яка діяла в період проведення оскаржуваних реєстраційних дій 2006-2008 років), державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 4).

Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців включає, зокрема: перевірку комплектності документів, які подаються державному реєстратору, та повноти відомостей, що вказані в реєстраційній картці; перевірку документів, які подаються державному реєстратору, на відсутність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації; внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру; оформлення і видачу свідоцтва про державну реєстрацію та виписки з Єдиного державного реєстру (ч. 2 ст. 4).

Зміни до установчих документів юридичної особи, а також зміна прізвища та/або імені, та/або по батькові або місця проживання фізичної особи - підприємця підлягають обов`язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому цим Законом (ч. 3 ст. 4).

За приписами ч. 1 ст. 29 Закону № 755-ІV в редакції, яка діяла на час проведення реєстраційних дій від 19.09.2006, для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи засновники (учасники) або уповноважений ними орган чи особа повинні подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи; нотаріально посвідчену копію рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу, яким затверджено зміни до установчих документів; оригінал установчих документів юридичної особи з відміткою про їх державну реєстрацію; два примірники змін до установчих документів юридичної особи та два примірники установчих документів у новій редакції, або два примірники установчих документів у новій редакції; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації змін до установчих документів.

За приписами ч. 1 ст. 29 Закону № 755-ІV в редакції, яка діяла на час проведення реєстраційних дій від 05.05.2008, для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридична особа повинна подати (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи; примірник оригіналу або нотаріально посвідчену копію рішення про внесення змін до установчих документів; оригінали установчих документів юридичної особи з відміткою про їх державну реєстрацію або документ, що підтверджує внесення плати за публікацію у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації повідомлення про втрату оригіналів установчих документів; два примірники змін до установчих документів юридичної особи у вигляді окремих додатків або два примірники установчих документів у новій редакції; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації змін до установчих документів.

Якщо документи для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи подаються особою, яка згідно з відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру, має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, державному реєстратору додатково пред`являється паспорт. Якщо такі документи подаються іншим представником юридичної особи, державному реєстратору додатково пред`являється паспорт та надається документ або нотаріально засвідчена копія документа, що засвідчує повноваження представника. (частина 8 ст. 29).

Документи, які подані для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, приймаються за описом, копія якого в день надходження документів видається (надсилається рекомендованим листом) заявнику з відміткою про дату надходження документів (частина 9 ст. 29).

Державний реєстратор має право залишити без розгляду документи, які подані для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, якщо, зокрема, документи подані не у повному обсязі (частина 11 ст. 29).

В матеріалах справи наявні копії матеріалів реєстраційної справи ФГ "Чередніченко і К" (том 1 а.с. 124-146). При цьому, оригінал вказаної реєстраційної справи оглянуто господарським судом Кіровоградської області в підготовчому засіданні 19.10.2020 у даній справі.

Згідно наявних матеріалів вбачається, що 19.09.2006 для проведення державної реєстрації змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К" подано заповнену реєстраційну картку, за підписом голови Господарства Чередніченко А.М., копію статуту ФГ "Чередніченко і К" з відміткою про його затвердження загальними зборами від 20.08. № 1 та квитанцію про внесення реєстраційного збору (том 1 а.с. 126-134).

Матеріали реєстраційної справи не містять оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення про внесення змін до установчих документів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державна реєстрація змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К" від 19.09.2006 № 3000081 проведена державним реєстратором за відсутності нотаріально посвідченої копії рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу, яким затверджено зміни до установчих документів.

Крім того, як вбачається з останнього аркушу копії статуту в редакції 2006 року, така копія засвідчена нотаріусом 20.09.2006, тобто після подання документів для реєстрації та після проведення 19.09.2006 державної реєстрації змін.

При цьому, твердження Новоукраїнської РДА про можливу втрату документа, а саме рішення про внесення змін до установчих документів, правомірно відхилені судом, оскільки в силу приписів ст. 11 Закону № 755-ІV у реєстраційній справі юридичної особи зберігаються, зокрема, документи, що подаються для проведення державної реєстрації змін до установчих документів. Крім того, під час розгляду справи в суді учасниками справи не було доведено належними доказами проведення зборів членів ФГ "Чередніченко і К" по затвердженню змін від 20.08.2006 чи за будь-яку іншу дату.

З матеріалів справи вбачається, що для проведення державної реєстрації змін 05.05.2008 державному реєстратору надано заповнену реєстраційну картку, із зазначенням про її підписання ОСОБА_3 , протокол зборів членів ФГ "Чередніченко і К" від 07.04.2008, нотаріально посвідчену копію статуту ФГ "Чередінченко і К" зі змінами та документ про сплату реєстраційного збору (т. 1 а.с. 135-145).

Відповідно до висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи № 904 від 04.08.2016, яка проводилась на підставі ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 у даній справі, який є належним доказом в розумінні приписів ст. 76-78 ГПК України, підписи від імені ОСОБА_3 в наступних документах: описі документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи" від 05.05.2008; реєстраційній картці на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи від 05.05.2008, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_3 (том 2 а.с. 5-11).

Крім того, судом першої інстанції в судовому засіданні заслухано голову ФГ "Чередніченко і К" Чередніченко А.М., який є третьою особою у даній справі, та який повідомив, що документи для реєстрації ним не подавались та не підписувались.

Таким чином, документи для проведення державної реєстрації змін 05.05.2008 №6000081 подано особою не уповноваженою вчиняти дії від імені ФГ "Чередніченко і К". При цьому, особу, яка подавала документи та отримала опис не видається можливим встановити.

Виходячи з положень ч. 8 ст. 29 Закону № 755-ІV у відповідній редакції, документи для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи подаються особою, яка має відповідні повноваження діяти від імені юридичної особи, з обов`язковим посвідченням перед державним реєстратором такої особи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що встановлені висновком судового експерта обставини підробки підпису голови ФГ "Чередніченко і К" ОСОБА_3 в описі від 05.05.2008 та в реєстраційній картці від 05.05.2008 свідчать про те, що державний реєстратор в порушення вимог ч. 8 ст. 29 Закону № 755-ІV прийняв документи та провів державну реєстрацію на підставі документів без встановлення повноважень особи, яка подавала документи, та без посвідчення особи за паспортом.

Згідно положень ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

За встановлених вище обставин відсутні підстави вважати подання документів для проведення державної реєстрації змін 05.05.2008 юридичною особою ФГ "Чередніченко і К".

З наданого до справи протоколу зборів членів ФГ "Чередніченко і К" № 3 від 07.04.2008 слідує, що такий протокол не підписано членами Господарства ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 139). При цьому, за змістом вказаного протоколу, на зборах були присутні всі члени ФГ "Чередніченко і К" та зазначено, що рішення про включення до членів Господарства ОСОБА_9 та про затвердження статуту в новій редакції прийнято одноголосно, тобто всіма присутніми.

Місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено твердження позивача, що протокол зборів членів ФГ "Чередніченко і К" № 3 від 07.04.2008 є фіктивним, а підписи членів на ньому не є справжніми, так як до матеріалів справи не містять доказів того, що підписи членів ФГ "Чередніченко і К", які містяться на такому протоколі, є підробленими.

На підставі наведених вище обставин встановлено, що державна реєстрація змін до установчих документів ФГ "Чередніченко і К" проведена державним реєстратором:

19.09.2006 за відсутності всіх документів, передбачених ч. 1 ст. 29 Закону № 755-ІV, а саме рішення про внесення змін до установчих документів;

05.05.2008 за відсутності факту подання документів уповноваженою на те особою, що свідчить про відсутність звернення ФГ "Чередніченко і К", як юридичної особи, до державного реєстратора для проведення державної реєстрації змін.

Вказане свідчить про порушення державним реєстратором під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій вимог ч. ч. 1, 8 ст. 29 Закону № 755-ІV у відповідній редакції щодо законодавчо визначеного порядку та підстав державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення внаслідок таких дій прав позивача та зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

За приписами частини 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку цивільного чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті.

Згідно висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 05.03.2020, звернення позивача до суду з позовом у справі № П/811/64/16, зумовлене необхідністю захисту його корпоративних та майнових прав, а не прав у сфері публічно-правових відносин, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Позивачу роз`яснено, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду та згідно ухвали від 17.07.2020 справу № П/811/64/16 передано до Господарського суду Кіровоградської області для розгляду.

Статтею 167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначена у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності цієї особи в управлінні господарської організації. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються і припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію; інші права (ст. 14 Закону).

За частиною 1 ст. 13 наведеного Закону члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю), за виключенням громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Частина ч. 6 ст. 20 Закону передбачає, що член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства.

Стаття 22 Закону України "Про фермерське господарство" визначає фермерське господарство як цілісний май новий комплекс, що включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.

Отже, фермерське господарство є корпоративною юридичною особою, а тому в членів господарства виникає сукупність корпоративних прав (майнових та організаційних), пов`язаних із наявністю їх частки.

В постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 157/3194/17-ц зроблено наступний правовий висновок, що корпоративні права характеризуються, зокрема, тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні останньою й інші правоможності, передбачені законом і статутом (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/7554/18 (пункт 5.31)).

Частина 5 ст. 89 Цивільного кодексу України передбачає, що зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації.

Таким чином, внаслідок здійснення оскаржуваних реєстраційних дій набрали чинності зміни до установчих документів ФГ "Чередніченко і К" в частині включення до складу членів нових осіб, при тому, що рішення засновника або загальних зборів членів Господарства про включення до складу членів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не приймалось та до реєстратора не подавалось, документи для реєстрації змін щодо включення до членів Господарства Чередніченко Миколи Вікторовича Господарством в особі уповноважених осіб не подавались, протокол загальних зборів № 3 від 07.04.2020 ОСОБА_2 не підписувався, а отже не підтверджено участь ОСОБА_2 у вказаних зборах та його погодження на зміну складу учасників.

Отже, вказане порушує корпоративні права ОСОБА_2 , який є членом ФГ "Чередніченко і К" згідно рішення засновника від 10.11.2004 та зареєстрованих 18.11.2004 змін до статуту, оскільки збільшення кількості членів впливає як на майнові права позивача, як члена Господарства, які передбачені наведеними вище положеннями Закону України "Про фермерське господарство", так і на участь в управлінні Господарством через загальні збори членів.

При цьому, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про відсутність підстав вважати порушеними права ОСОБА_2 станом на теперішній час, яке ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у листопаді 2011 року подали заяву про вихід з членів ФГ "Чередніченко і К".

Як вже було зазначено, Закон України "Про фермерські господарства" передбачає, зокрема, право членів господарства на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю) та на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві.

Тобто, підтверджений статус члена фермерського господарства наділяє відповідних осіб певними правами при їх виході з господарства, що відповідно впливає на реалізацію прав інших членів такого фермерського господарства.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що при розгляді та вирішенні даної справи місцевим господарським судом було допущено порушення норм процесуального права, що виразилося у наступному.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справ № 911/1330/17 (постанова від 03 квітня 2018 року), № 922/2279/17 (постанова від 20 березня 2018 року), № 917/97/17 (постанова від 27 березня 2018 року) зазначено про наступне, а саме: «Відповідно до статті 21 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

За змістом наведеної норми сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Сторонами у господарському процесі є учасники спірного матеріального правовідношення.

Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Виходячи зі змісту наведених норм, захисту у судовому порядку підлягають порушене право і охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Статтями 23, 24 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, передбачено, що позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно. Господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Згідно зі статтею 27 цього Кодексу треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін.

Апеляційний суд зауважує, що положення стосовно визначення статусу сторін в судовому процесі, участі у справі кількох позивачів або відповідачів, залучення до участі у справі співвідповідача, заміни неналежного відповідача та щодо третіх осіб, які (не) заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору містять й норми чинного ГПК України (ст. 45-50).

Зі змісту ст. 50 ГПК України (в редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції) вбачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін.

Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість в результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Причому предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співучасника у справі, а не третьої особи.

Відтак, не є можливим покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, а також установлення чи захист їхніх прав.

Таким чином, є неможливим винесення рішення або ухвали суду про права чи обов`язки цих третіх осіб».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у п. 48-49 постанови від 18.06.2019 у справі № 923/705/18 (провадження № 12-271гс18) спір про скасування рішення та/чи запису про державну реєстрацію прав чи обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у якому позивачем є особа, яка не була заявником щодо вчинення відповідних реєстраційних дій, а відповідачем - державний реєстратор, що вчинив відповідні дії за заявою іншої особи, є приватноправовим. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення та/чи запису про проведену державну реєстрацію права має бути особа, право якої зареєстровано, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 04.02.2021 у справі № 912/2509/19 зроблено правовий висновок про те, що «відповідно до законодавства, яке регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб (з урахуванням внесених до нього змін), право ініціювати реєстрацію змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства мають позивач або уповноважена ним особа (у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову).

Така реєстрація в державному реєстрі здійснюється (у тому числі за ініціативою позивача) з метою фіксації змін відомостей про юридичну особу, засвідчення державою таких змін, що відбулися на підставі відповідних юридичних фактів.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи протиправними і скасовуючи реєстраційну дію державного реєстратора, не врахували наведених вище норм ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», не дослідили, з огляду на обставини справи, питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту порушених прав позивача, який фактично прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав (зокрема відновити розміри часток у статутному капіталі, склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю), з урахуванням характеру спірних правовідносин (предмет та підстава позову), а тому дійшли передчасних висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що якщо позивач фактично прагне відновити склад учасників товариства, відповідачами за такими позовами має бути не тільки учасник товариства, який внаслідок задоволення позову може бути позбавлений своєї частки у статутному капіталі або її частини у грошовому або відсотковому виразі, а й саме товариство.

Суд першої інстанції посилається на постанову від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, в якій Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру».

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів наголошує, що у даній справі № П/811/64/16 прийнявши рішення про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис від 19 вересня 2006 року про реєстрацію змін до установчих документів (статуту) юридичної особи Фермерського господарства "Чередніченко і К" щодо включення до членів Фермерського господарства осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис від 5 травня 2008 року про реєстрацію змін до установчих документів (статуту) юридичної особи Фермерського господарства "Чередніченко і К" щодо включення до членів Фермерського господарства Чередніченко Миколи Вікторовича, Господарський суд Кіровоградської області фактично вирішив питання про права та обов`язки зазначених осіб, змінив їх правовий статус у спірних правовідносинах та обсяг їх прав.

При цьому, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не були залучені позивачем як співвідповідачі у справі № П/811/64/16, а приймали участь в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача, чим порушено вимоги щодо суб`єктного складу сторін у даному спорі.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що на момент подання ОСОБА_2 позову у справі № П/811/64/16 до суду 25.01.2016 строк позовної давності не порушено, виходячи з такого.

Згідно ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та

2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:

1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;

2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності… заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі № 912/1104/18 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18).

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Наведена правова позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (12-97гс19) (пункти 45-47), в п.п. 6.24.-6.26 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17 (12-119гс19), в п.п. 5.24.-6.27 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (12-104гс19), в п.п. 7.10.-7.12 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (12-128гс19).

Так, позивач стверджує, що про порушення прав через внесення змін щодо складу учасників ФГ "Чередніченко і К" йому стало відомо 08.12.2015, коли було повідомлено про розгляд Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області справи щодо скасування розпорядження Новоукраїнської РДА "Про припинення права користування земельною ділянкою", яка була виділена для заснування фермерського господарства.

Згідно заяви від 21.08.2020 Новоукраїнською РДА заявлено про застосування строків позовної давності, в якій вказано, що позивач не міг не знати про зміну складу членів Господарства при прийняті рішення учасників, якими затверджувались зміни. Повідомлено, що у 2007 році головою та членами ФГ "Чередніченко і К" було прийнято рішення про розподіл (відведення) земельної ділянки, яка була передана в постійне користування фермерського господарства (т. 6 а.с. 18-19).

В запереченнях на вказану заяву від 15.10.2020 позивач навів пояснення щодо обставин, які, за його твердженням, виключали можливість дізнатись про проведення оскаржуваних реєстраційних дій (том 6 а.с. 156-163).

Колегія суддів зазначає, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч., ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Так, як встановлено судом першої інстанції, дійсно Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 25.12.2015 було відкрито провадження у справі № 396/2613/15 за позовом ОСОБА_3 , в якій залучено третьою особою ОСОБА_2 згідно ухвали від 25.12.2015.

Згідно постанови Верховного Суду від 27.02.2019 провадження у справі № 396/2613/15 закрито, у зв`язку з тим, що спір у вказаній справі за своїм суб`єктним складом й характером правовідносин має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Також, в провадженні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області перебуває справа № 396/993/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Новоукраїнської РДА, ФГ "Чередніченко і К" та до членів Господарства про скасування правового акту індивідуальної дії, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Провадження у справі № 396/993/16-ц зупинено.

Як встановлено матеріалами справи, збори членів ФГ "Чередніченко і К" в 2006 році, на підставі яких вносились та реєструвались зміни до статуту не проводились. Згідно довідки виконавчого комітету Шишкінської сільської ради № 70 від 11.02.2006 (том 6 а.с. 161) ОСОБА_1 перебував на посаді сільської голови вказаної ради, що виключало можливість перебування у членах фермерського господарства, а тому у позивача обґрунтовано не виникало будь-яких припущень щодо ймовірних порушень вказаних обмежень.

Матеріалами справи засвідчено, що протокол зборів членів ФГ "Чередніченко і К" від 07.04.2008 ОСОБА_2 не підписував, докази повідомлення позивача про проведення вказаних зборів або підтвердження будь-якої обізнаності позивача щодо такого рішення в матеріалах справи відсутні.

До того ж, як встановлено матеріалами справи, документи для проведення державної реєстрації змін від 05.05.2008 подано невідомою особою без підтвердження уповноваження на вказане зі сторони юридичної особи ФГ "Чередніченко і К".

Водночас, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи містяться докази, які свідчать те, що позивач був обізнаний та міг бути обізнаним про зміни складу членів ФГ "Чередніченко і К" до 2015 року.

Зокрема, представником третьої особи ОСОБА_1 було подано клопотання про залишення позову без розгляду (т. 2 а.с. 125-127), в якому було наголошено обізнаності позивача про зміни у ФГ, які мали місце у 2006 та 2008 роках, про що неодноразово зазначали треті особи у даній справі.

В матеріалах справи також містяться заперечення проти позову, що подавалися Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області під час первісного розгляду справи (т. 3 а.с. 145-146), в яких суд повідомлено, що твердження ОСОБА_2 про те, що йому стало відомо про внесені зміни складу членів ФГ "Чередніченко і К" лише в грудні 2015 року, є неправдивими, адже у технічній документації даного фермерського господарства є угода, укладена 29.09.2009 року всіма членами фермерського господарства, в якій зазначається, що власники прав на земельну ділянку не будуть мати в подальшому претензій одне до одного за підписами всіх членів фермерського господарства.

Також, в матеріалах справи наявний Акт визначення збитків власників землі та землекористувачів, зв`язаних з вилученням земельних ділянок від 27.02.2009 року, підписаний, в тому числі, землевласником ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (т. 4 а.с. 113-114).

Крім того, в матеріалах справи знаходиться розрахункова відомість визначення збитків, пов`язаних з відведенням земельних ділянок у власність в розмірі земельної частки (паю) голові ФГ ОСОБА_3 та членам ФГ, громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, наданих в постійне користування громадянину ОСОБА_3 на території Шишкінської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, складений 27.02.2009 року. В графі з розміром збитків погодились містяться підписи, серед інших, ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (т. 4 а.с. 115).

Наведені докази дають суду об`єктивні підстави стверджувати, що під ініціалами ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 маються на увазі особи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 .

Доказів того, що підпис на вказаних документах не належить зазначеним особам, матеріали справи не містять й позивачем ці обставини обґрунтовано не спростовані.

Поміж іншого, треті особи у справі неодноразово повідомляли про те, що у 2007 році головою ФГ "Чередніченко і К" було прийнято рішення про розподіл (відведення) земельної ділянки, яка була передана в постійне користування для ведення даного фермерського господарства, у приватну власність голови та членів ФГ "Чередніченко і К". Впродовж 2007-2011 років було здійснено розпаювання та приватизацію земельних ділянок з земель, які перебували у користуванні ФГ. ОСОБА_2 разом з усіма членами і головою ФГ подавав необхідні заяви, в результаті чого, в порядку приватизації отримав земельну ділянку (т. 6 а.с. 18-19). Аналогічного змісту пояснення викладені в поданих до Центрального апеляційного господарського суду 07.06.2021 та 10.06.2021 третіми особами заявах. Також, додатково зазначено, що прибуток від обробітку землі господарством "Чередніченко і К" Рябовол В.В. не отримує з 2013 року, відповідно, він мав можливість дізнатися про зміни, що відбулися в діяльності господарства…

В судовому засіданні 10.06.2021, що відбулося в Центральному апеляційному господарському суді, присутні учасники підтвердили, що Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області розглядалася цивільна справа № 396/576/14-ц (№ провадження 22-ц/781/217/15) за позовом ОСОБА_3 до Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі - Новоукраїнської РДА) про визнання недійсним розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації № 1059-р від 29.09.2009 року.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.02.2015, яке набрало законної сили та є чинним, було скасовано рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову.

У тій справі судом апеляційної інстанції встановлено, що з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців видно, що членами цього фермерського господарства є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 .

В 2007 році голова фермерського господарства позивач ОСОБА_3 та члени фермерського господарства звернулись до Новоукраїнської РДА із заявами про безоплатну передачу у власність для ведення фермерського господарства земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю) за рахунок земельної ділянки, яка надана позивачу для ведення фермерського господарства.

Розпорядженням голови Новоукраїнської РДА від 22.05.2007 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою про відведення земельних ділянок заявникам.

Проект землеустрою був виготовлений та погоджений і тому розпорядженням голови Новоукраїнської РДА № 1059-р від 29.09.2009 року „Про припинення права користування земельною ділянкою державної власності, наданої в постійне користування гр. ОСОБА_2." припинено право позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 50,0 га., що була надана для ведення селянського (фермерського) господарства, визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею серії КР № 60, виданий ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства на території Шишкінської сільської ради від 09.01.1996 року, зареєстрований за № 60.

Розпорядженням голови Новоукраїнської РДА № 1336-р від 11.12.2009 року „Про передачу у власність земельних ділянок в розмірі земельних часток (паїв) голові та членам фермерського господарства „Чередніченко і К" (Шишкинська сільська рада)" затверджено проект землеустрою та передано у власність голові та членам фермерського господарства відповідні земельні ділянки. На підставі цього розпорядження кожний з них отримав державні акти про право власності на виділену земельну ділянку.

Крім того, судовому засіданні 10.06.2021, що відбулося в Центральному апеляційному господарському суді, присутні учасники підтвердили, що в провадженні Господарського суду Кіровоградської області перебувала справа № 912/2369/19 за позовом Фермерського господарства "Чередніченко і К" до Новоукраїнської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , про визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 29.09.2009 № 1056-р "Про припинення права користування земельною ділянкою державної власності, наданої в постійне користування гр. ОСОБА_3 (Шишкінська сільська рада)".

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.01.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2020 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Судами у вказаній справі встановлено, що згідно пунктів 5.1-5.2 Статуту Фермерського господарства "Чередніченко і К" керівником фермерського господарства є ОСОБА_3 , членами - члени сім`ї керівника господарства і їхньої родини.

Пунктом 1.6 Статуту Фермерського господарства "Чередніченко і К" в редакції від 19.09.2006 встановлено, що члени фермерського господарства: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

У статуті Фермерського господарства "Чередніченко і К" в редакції від 05.05.2008 членами фермерського господарства зазначено: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 .

Як зазначив суд першої інстанції, з досліджених у судовому засіданні матеріалів першого тому цивільної справи № 396/576/14-ц, витяг з яких долучено до матеріалів справи № 912/2369/19, вбачається, що у 2007-2008 роках членами господарства, в тому числі ОСОБА_3 , були подані письмові заяви до Новоукраїнської районної державної адміністрації про безоплатну передачу їм у приватну власність для ведення фермерського господарства земельних ділянок у розмірі земельних часток (паїв) за рахунок земель державної власності, наданих для ведення фермерського господарства загальною площею 50 га.

На підставі поданих головою і членами Фермерського господарства "Чередніченко і К" зазначених заяв розпорядженнями голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 22.05.2007 № 554-р та від 13.08.2008 № 876-р надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок державної власності у власність в розмірі земельних часток (паїв) голові та членам господарства.

27.02.2009 Шишкинським сільським головою складено розрахункову відомість визначення збитків, пов`язаних з відведенням земельних ділянок у власність в розмірі земельної частки (паю) голові та членам ФГ для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, наданих в постійне користування громадянину ОСОБА_3 на території Шишкинської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, в якій містяться підписи голови та всіх членів фермерського господарства.

Таким чином, висновки Господарського суду Кіровоградської області про те, що жодних доказів на підтвердження зазначених обставин щодо обізнаності ОСОБА_2 про вчинення оскаржуваних реєстраційних дій або про можливість отримання такої інформації раніше зазначеного позивачем строку, матеріали справи не містять, є помилковим та зробленими в результаті неврахування всіх матеріалів справи.

Натомість, заперечуючи можливість бути обізнаним про порушення своїх прав раніше грудня 2015 року, ОСОБА_2 зазначив, зокрема, що ОСОБА_14 , є інвалідом, якому було призначено піклувальника згідно рішення виконавчого комітету Новоукранської міської ради № 95 від 29.03.2001 (т. 6 а.с. 163), з підстав чого, у ОСОБА_2 не могло виникати будь-яких підозр щодо включення ОСОБА_9 до членів фермерського господарства.

Також, позивач довіряв державній реєстраційній установі, до функцій і завдань якої входить забезпечення дотримання законодавства при вирішені питань, віднесених до компетенції останньої. Враховуючи статус установи, ОСОБА_2 не мав підстав для підозр працівників у вчинені незаконних дій.

Крім того, просив врахувати, що публічно доступним електронний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань став лише після затвердження Порядку функціонування порталу електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.03.2016 № 784/5.

Детально проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та надані учасниками справи пояснення у їх логічній сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що обставини обізнаності позивача про порушення його корпоративних прав 27.02.2009 року є більш вірогідними, аніж твердження ОСОБА_2 , що про таке йому стало відомо лише в грудні 2015 року.

Таким чином, відлік строку позовної давності пов`язаний з встановленням позивачем факту наявності у ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 статусу членів Фермерського господарства "Чередніченко і К", що вбачається, зокрема, з Акту визначення збитків власників землі та землекористувачів, пов`язаних з вилученням земельних ділянок від 27.02.2009 року та розрахункової відомості визначення збитків, пов`язаних з відведенням земельних ділянок у власність в розмірі земельної частки (паю) голові та членам ФГ "Чередніченко і К", і має обліковуватися саме з цієї дати.

Разом з тим, позовна заява, згідно зі штампом вхідної кореспонденції суду, надійшла до суду 25.01.2016 (т. 1 а.с. 4), тобто з пропуском встановленого законом загального трирічного строку позовної давності.

Доказів того, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, матеріали справи не містять і позивачем таких суду не подано.

За таких умов, встановивши порушення оскаржуваними реєстраційними діями щодо вчинення спірних реєстраційних записів в ЄДР корпоративних прав ОСОБА_2 , який є членом ФГ "Чередніченко і К" згідно рішення засновника від 10.11.2004 та зареєстрованих 18.11.2004 змін до статуту, на участь в управлінні Господарством через загальні збори членів, апеляційний господарський суд вказує на пропуск строку позовної давності за відповідними вимогами та відсутність поважних причин його пропуску, про що заявлено стороною у спорі та що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 у справі № П/811/64/16 таким вимогам не відповідає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції було визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як апеляційну скаргу задоволено, на підставі ст. 129 ГПК України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 8 408,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання заяв та скарг в розмірі 8 678,09 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 049,00 грн., витрати на проведення судової експертизи в розмірі 3 202,59 грн. та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій в розмірі 4 686,72 грн. покладаються на позивача, а за подання апеляційної скарги: судовий збір в розмірі 12 612,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 у справі № П/811/64/16 задовольнити.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 у справі № П/811/64/16 скасувати.

Постановити нове рішення, про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з прийняттям нового рішення, змінити розподіл судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 8 408,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання заяв та скарг в розмірі 8 678,09 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 049,00 грн., витрати на проведення судової експертизи в розмірі 3 202,59 грн. та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій в розмірі 4 686,72 грн. залишити за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (27167, Кіровоградська обл., Новоукраїнський р-н., с. Шишкіне, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 612,00 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Кіровоградської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.06.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя Л.А. Коваль