РІШЕННЯ

16 червня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/208/21
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло"

до відповідача Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

про визнання недійсним договору №152 від 17 травня 2019 року

за участі представників сторін:

позивача: Печений О.П. - довіреність;

відповідача: Ярош О.П.- довіреність

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житло" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовною заявою до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору №152 від 17.05.2019 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Тернопільської міської територіальної громади.

Розгляд даної справи судом здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Позов, підтриманий у судовому засіданні представником мотивовано тим, що оспорюваний договір підписаний заступником керівника Товариства, який не мав жодних повноважень на представництво інтересів ТОВ "Житло" у спірних правовідносинах. Орган місцевого самоврядування проявивши розумну обачність, мав би знати про таку обставину. В свою чергу, без належного схвалення компетентним органом, спірна угода є недійсною в силу закону.

У наданих в ході судових слухань поясненнях, представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на їхню безпідставність, невідповідність фактичним обставинам та приписам законодавства, яке регламентує спірні правовідносини. Зокрема, орган місцевого самоврядування, стверджує, що подані ним письмові докази спростовують доводи позивача про відсутність у останнього бажання провадити будівництво спірних об`єктів. Окрім цього, звертаючись до суду Товариство проігнорувало факт подальшого схвалення ним же оспорюваного правочину. Наведене в сукупності слугує підставою для відмови в позові.

Технічна фіксація судового процесу проводилася за правилами ст.222 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи судом встановлено наступне.

Директор ТОВ "Житло" ОСОБА_1 05.04.2019 року звернулася до міського голови Тернополя із листом №18 про укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста по об`єкту "Будівництво житлового кварталу по вул. Володимира Великого у місті Тернополі".

З огляду на дане звернення, 08 квітня 2019 року директор адресувала загальним зборам учасників ТОВ "Житло" листа про включення будівництва зазначеного вище об`єкта до основних напрямків діяльності Товариства у 2019 році та вирішення питання щодо підписання відповідного договору посадовими особами позивача.

Однак, 26 квітня 2019 року учасниками господарського товариства були прийняті рішення, які оформлені протоколом № 7, про те, щоб до отримання дозвільних документів не здійснювати будівництво житлового кварталу по АДРЕСА_1 та не підписувати договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста по цьому об`єкту.

Незважаючи на це, Відділом квартирного обліку та нерухомості Тернопільської міської ради було виготовлено проект такого договору, погоджено його зі всіма зацікавленими підрозділами органу місцевого самоврядування та вручено заступнику директора Товариства ОСОБА_2 для підписання. 17 травня 2019 року зазначений договір за №152 разом із додатком до нього був підписаний від імені ТОВ "Житло" заступником директора ОСОБА_2 та міським головою Тернополя.

За цим правочином Замовник (позивач) зобов`язується взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури територіальної громади, виходячи з наміру здійснити будівництво житлового кварталу по АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що у тексті даної угоди вказано про її підписання від імені господарського товариства директором. Однак, ОСОБА_1 , посилаючись на те що підпис їй не належить, цей факт заперечує. Більше того, у заяві свідка від 27.05. 2021 року вказує, що вона не доручала та не уповноважувала будь-яких інших посадових осіб Товариства підписувати цей правочин від імені останнього.

Натомість, у заяві свідка від 27.05.2021, ОСОБА_2 зазначає, що спірний договір підписано ним особисто, оскільки про звернення директора від 08 квітня 2019 року та прийняте учасниками Товариства 26 квітня 2019 року рішення йому не було відомо. Наведена обставина засвідчується також висновком експерта за результатами проведення-судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 20.05.2021, копія якого знаходиться у матеріалах справи.

З викладеного в сукупності, для суду є належним чином встановленим факт підписання договору №152 від 17.05.2019 року заступником директора ТОВ "Житло" ОСОБА_2, а не керівником цього Товариства.

Вважаючи оспорюваний правочин таким, що не відповідає вимогам закону, учасник ОСОБА_3 , який володіє часткою у статутному капіталі ТОВ "Житло" в розмірі 70,1081 відсотків, 09.09.2019 року звернувся до Товариства з вимогою ініціювати судовий позов про визнання договору №152 недійсним.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши доводи, обґрунтування та заперечення учасників цього спору, суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

В силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 203 цього ж Кодексу, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому суд звертається до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17, де зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналізуючи правові норми, що регламентують спірні правовідносини, суд враховує, що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю в силу статей 2, 80, 91, 92 ЦК України. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 цього ж Кодексу).

Правочини юридична особа вчиняє також через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Ці ж органи - загальні збори учасників та виконавчий орган (стаття 97 ЦК України) здійснюють і управління господарським товариством. Так, за системним аналізом норм ЦК України (статті 99, 145, 147), ГК України (стаття 89), Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (статті 28,39) виконавчий орган вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Згідно з ст. 143 Цивільного кодексу України, установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є його статут, який повинен містити відомості, зокрема, про склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень.

Відповідно до положень статуту ТОВ "Житло", в редакції від 22 квітня 2010 року, серед іншого, виключною компетенцією загальних зборів учасників цього Товариства є: визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання (п.6.6.1 Статуту ); затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 50 000 грн (п.6.6.9 Статуту).

В свою чергу, директор (його заступник) вирішують всі питання діяльності Товариства, крім тих, що відносяться до виключної компетенції зборів учасників (п.6.15 Статуту). Зокрема, ці посадові особи вправі укладати договори, контракти, угоди на суму, що не перевищує 50 000 грн; розробляти плани господарської діяльності Товариства, крім тих, що відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників ( п.6.18 Статуту).

Аналізуючи дані норми судом критично оцінюються посилання органу місцевого самоврядування на те, що статутними документами позивача були встановлені повноваження загальним зборам учасників ТОВ "Житло" лише щодо затвердження вже укладених договорів. Адже, окрім цього, пунктом 6.18 Статуту позивача обмежено право його виконавчого органу саме на укладення договору. Таким чином, поняття укладення договору та його затвердження у статутних документах Товариства не є тотожними, як хибно вважає відповідач.

При цьому суд констатує, що у спірних правовідносинах, зазначена та наведені вище норми установчих документів Товариства, його посадовими особами не дотримані. Як наслідок, ними приймалися рішення без врахування існуючих заборон та поза межами повноважень, якими виконавчий орган Товариства наділили власники його корпоративних прав.

Зокрема, за діючою у 2019 році редакцією частини 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту зобов`язаний взяти виключно замовник, який має намір здійснити забудову земельної ділянки у відповідному населеному пункті.

В свою чергу, у прийнятому 17 грудня 2018 року, на виконання п.6.18 Статуту, загальними зборами учасників ТОВ "Житло" рішенні, будівництво житлового кварталу по вул. Володимира Великого у місті Тернополі не було включено до планів та напрямків діяльності цього Товариства у 2019 році.

За згодою про таке включення директор ТОВ звернулася до вищого органу управління Товариства лише 08.04.2019 року тобто вже після надіслання нею одноосібно листа на адресу відповідача про укладення договору про пайову участь щодо будівництва на загальну суму більш ніж 500 млн. грн.

При цьому суд враховує, що згода на здійснення будівництва житлового кварталу по вул. Володимира Великого у місті Тернополі виконавчому органу учасниками Товариства надана не була, що засвідчується рішенням, яке оформлене протоколом №7 від 26 квітня 2019 року.

Більше того, із наданих обома учасниками даного спору пояснень слідує, що жодних із перелічених у довідці позивача від 05.04.2019 №19 робіт, фактично ним на час розгляду цієї справи не було розпочато.

Як наслідок, суд констатує, що станом на 05.04.2019 року у директора Товариства Клинець О.Б. не було, передбачених частиною 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" підстав та встановлених п. 18 Статуту ТОВ "Житло" повноважень, ініціювати укладення спірного правочину.

Аналогічно, ігноруючи п.6.15 Статуту Товариства, без отримання попередньої згоди від вищого органу управління, заступник директора ОСОБА_2 уклав спірну угоду від імені ТОВ "Житло" на суму, що значно перевищує встановлені обмеження в розмірі 50 000 грн.

До того ж, вказана посадова особа після підписання договору №152 від 17.05.2019, всупереч положень пункту 6.6.9 Статуту ТОВ "Житло", не передала його на затвердження загальним зборам учасників цього Товариства. Більше того, як слідує із довідки №16 від 26.05.2021 року, зазначений правочин взагалі позивачем не реєструвався.

Аналізуючи дані обставини суд, послуговуючись частиною третьою статті 92 ЦК України зазначає, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Водночас, захищаючи права третіх осіб, у цій правовій нормі законодавець обумовив, що у відносинах із ними обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Підсумовуючи наведене суд констатує, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Оцінюючи фактичні обставини, які мали місце з даного приводу, суд враховує пояснення, що були надані органом місцевого самоврядування суду та зареєстровані за вхідним номером 3891 від 11.05.2021 року.

Зокрема, роз`яснюючи механізм укладення спірного правочину, орган місцевого самоврядування підтвердив, що за наслідками розгляду заяви та документів попередньо наданих Товариством, що стосувалися пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Тернополя, проект договору про пайову участь був розроблений Відділом квартирного обліку та нерухомості Тернопільської міської ради.

На офіційній сторінці даного підрозділу у мережі Інтернет міститься Положення про відділ, що є Додатком №6 до рішення Тернопільської міської ради від 25.10.2019 №7/39/19.

Із пункту 1.1 цього локального правового акту слідує, що Відділ квартирного обліку та нерухомості є виконавчим органом Тернопільської міської ради, нею утворюється, їй підзвітний і підконтрольний, підпорядкований виконавчому комітету та міському голові.

Після виготовлення Відділом, проект спірного правочину погоджувався рядом інших підрозділів Тернопільської міської ради, що підтверджується Листом-погодження від 22.04.2019 № 57, який долучений до матеріалів справи відповідачем.

З наведеного слід зробити висновок, що органу місцевого самоврядування не лише були відомі умови договору №152 від 17.05.2019. Саме відповідач їх ініціював, формулював та пропонував Товариству для підписання, у власній редакції.

При цьому, у преамбулі даного договору міститься посилання на те, що позивач, в особі директора, діє відповідно до Статуту ТОВ "Житло".

Як наслідок, суд констатує, що всі контрагенти спірного правочину, у тому числі і Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, були обізнані про повноваження директора Товариства (його заступника) та їх обмеження.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тій правовій позиції, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень , і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. Варто зазначити, що ця правова позиція є сталою та викладена в постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 924/491/17, від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, від 12.06.2018 у справі № 927/967/17, а відтак підлягає застосуванню спірних правовідносин.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Зі змісту цієї правової норми слідує, що наступне схвалення може відбутися як у формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17.

Зокрема, доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Аналогічна послідовна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 19.06.2019 у справі №904/9795/16, від 01.10.2019 у справі №910/8287/18, від 24.02.2021 у справі №926/2308/19, від 18.02.2021 у справі №924/658/20, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20 тощо.

Доводи відповідача не спростовують зазначені вище правові висновки.

Адже лист ТОВ "Житло" від 27.06.2019 року № 29, на який посилається орган місцевого самоврядування був, по-перше, адресований не відповідачу, а по-друге, відкликаний самим адресантом від КП "Тернопільводоканал" 28.09.2019 "… через його помилковість". Лист, що це підтверджує за №35 долучений до матеріалів справи самим відповідачем. До того ж , як слідує із даної переписки, остання стосувалася Технічних умов для підключення житлового кварталу до водопостачання. Такі ж Технічні умови щодо цього комплексу надавалися КП "Тернопільводоканал" позивачу і в 2003 році (лист №1409/21 від 24.05.2021 у справі). Однак, у матеріалах справи немає жодного доказу виконання позивачем цих Умов, а відтак і їхньої чинності, зважаючи на встановлені у них терміни дії.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що згідно із п.1.1, предметом договору №152 була пайова участь Товариства у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури територіальної громади, внаслідок будівництва житлового кварталу по вул. Володимира Великого у місті Тернополі. Пайовий внесок мав бути сплачений у період з моменту отримання документів на підставі яких здійснюватимуться будівельні роботи, до дату прийняття об`єкту в експлуатацію (пункт 2.5 Договору). Однак, ні дозвільних документів на початок робіт, ні будь-яких інших, із перелічених у довідці від 05.04.2019 року №19 дій, з травня 2019 року і до часу розгляду даної справи судом, Товариство фактично не здійснювало. Дану обставину у судовому засіданні підтвердили обидва учасники спору.

З наведеного в сукупності суд констатує, що у матеріалах справи відсутні докази подальшого схвалення ТОВ "Житло" договору №152, шляхом виконання обов`язків за ним, реалізації будь-яких його окремих положень чи додатків до нього.

При цьому суд зазначає, що з точки зору законодавця, дії, які свідчать про схвалення правочину мають бути вчинені не будь - яким, а виключно компетентним органом.

З даного приводу, вирішуючи аналогічний спір, Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року по справі № 910/2030/18 зазначив, що якщо особа, яка вчиняла оспорювані правочини, діяла з перевищенням повноважень та в подальшому такі договори не були схвалені у належному порядку, а саме загальними зборами товариства як органом уповноваженим відповідно установчих документів органом їх затверджувати, то обґрунтованим є висновок суду про відсутність належного схвалення правочинів цією особою.

У спірних же правовідносинах, загальні збори учасників ТОВ "Житло" не лише не схвалили вже укладений правочин. Рішенням від 26 квітня 2019 року вищий орган управління Товариством фактично наклав заборону на підписання цього договору.

Як наслідок, суд звертається до висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі Чепмен проти Сполученого Королівства (Chapman v. the United Kingdom), згідно з яким: в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту .

Таким чином, для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду, суд повинен мати ґрунтовні підстави. Існування таких у спірних правовідносинах судом не встановлено. Відтак суд не вбачає достатніх, переконливих та вагомих аргументів щодо відступлення від висновків із застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У спірних правовідносинах саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його прав. Суд вважає, що у даній справі цей процесуальний обов`язок Товариство виконало. Факти: укладення договору з перевищенням повноважень; відсутності наступного схвалення від особи, яку представляють; щодо обізнаності контрагента про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, є доведеними належними та допустимими доказами. Як наслідок, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір №152 від 17.05.2019 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Тернопільської міської територіальної громади, що укладений між Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради ( вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46000, ідент. код 04058344) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житло" (проспект С.Бандери, 38, м. Тернопіль,46002, ідент. код 30249887 ).

3.Стягнути з Виконавчого комітету Тернопільської міської ради ( вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46000, ідент. код 04058344) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло" (проспект С.Бандери, 38, м. Тернопіль,46002, ідент. код 30249887) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.06.2021.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко