РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2021Справа № 910/4266/21
За позовом Приватного акціонерного товариства "Готель "Салют"

до 1) Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Парктрон"

про визнання недійсним договору та визнання договору продовженим

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Лук`янчук Д.Ю.

Представники сторін:

від позивача - Мороз Ю.А.;

від відповідача-1- Решетило Р.Г.;

від відповідача-2 - не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов, у якому Приватне акціонерне товариство "Готель "Салют" (далі - позивач) просить суд визнати недійсним договір про надання послуг №ДАТ2.12-02.20 від 14.12.2020 (далі - Договір №ДАТ2.12-02.20), що укладений між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Парктрон" (далі - відповідач-2), а також визнати Договір №010408 від 01.04.2008 про здійснення фінансово-господарської взаємодії (далі - Договір №010408), який укладений між Приватним акціонерним товариством "Готель "Салют" та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" продовженим до 31.12.2021 на тих самих умовах.

Вимоги позову мотивовані тим, що відповідач-1 на підставі Договору №ДАТ2.12-02.20 передав у користування відповідачу-2 майданчик з паркомісцями, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Мазепи, 11-13, тоді як на підставі раніше укладеного Договору №010408, відповідачем-1 були передані позивачу у користування ці ж паркомісця.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 судом було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем-1 через відділ діловодства суду було подано відзив на позовну заяву у якому він заперечив проти вимог позовної заяви, вважає що дія Договору №010408 є припиненою, оскільки ним було направлено повідомлення позивачу про відсутність наміру автоматичної пролонгації цього договору та з пропозицією щодо укладення нового договору у випадку бажання позивача в подальшому користуватися відповідними паркомісцями. А тому, Договір №ДАТ2.12-02.20 укладений між відповідачами є дійсним.

Відповідач-2 жодних письмових заперечень на позов не подавав.

Ухвалою суду від 19.05.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.06.2021.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача підтримав вимоги позову та просив позов задовольнити повністю, а представник відповідача-1 заперечив проти заявлених вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач-2 свого предстаника у судове засідання 07.06.2021 не направив, хоча про час та місце розгляду спору був повідмлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення ухвали суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2008 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Відкритим акціонерним товариством «Готель «Салют» (який наразі має статус ПрАТ) укладено Договір №010408. Відповідно до умов цього договору позивачу передані п`ятдесят фіксованих місць для постійного паркування автотранспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-13.

Термін дії договору до 31.12.2008 року (п. 5.2 Договору №010408).

Умовами Договору №010408, а саме п. 5.3 передбачено, що якщо за місяць до закінчення терміну дії договору одна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про його розірвання, договір вважається пролонгованим ще на один рік.

Позивач зазначає, що з квітня 2008 року по грудень 2020 року він належно виконував свої зобов`язання за умовами Договору №010408, за всі ці роки пролонгація здійснювалася відповідно до умов п. 5.3 Договору №010408 та оскільки до 30.11.2020 позивач не отримав листа із запереченнями щодо пролонгації Договору №010408 на наступний рік він вважається пролонгованим до 31.12.2021.

Позивач зазначає, що 24.12.2020 ним була здійснена оплата по Договору №010408 за грудень 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням №6569 від 24.12.2020 та відповідач-1 прийняв цю оплату. Разом з тим, оплату здійнену позивачем за платіжним дорученням №5441 від 27.01.2021 відповідач-1 повернув.

21.12.2020 на адресу позивача надійшов лист від відповідача-2 в якому останній повідомляв, що 14.12.2020 їх компанія уклала договір з відповідачем-1 про надання послуг №ДАТ2.12-02.20 з бронювання паркувальних місць за адресою: м. Київ, вул. Мазепи 11-13. Крім того, відповідач-2 просив надати доступ до мереж електропостачання з метою облаштування паркувального простору.

22.12.2020 позивач звернувся з листом №52 до відповідача-1 в якому посилаючись на п.5.3 Договору №010408 просив надати роз`яснення з приводу ситуації, що склалася.

01.02.2021 позивач направив на адресу відповідача-1 лист-претензію №3 у якій просив повідомити на підставі чого здійснено повернення коштів сплачених позивачем 27.01.2021 відповідно до умов Договору №010408 та на підставі яких документів укладений Договір №ДАТ2.12-02.20 з відповідачем-2.

01.03.2021 позивач отримав відповідь від відповідача-2 у якій зазначається, що відповідач-1 втратив право на розпорядження спірним паркувальним майданчиком посилаючись на рішення Київської міської ради №22/22 від 24.12.2020. В зв`язку з чим відповідач-1 повідомив, що не може отримувати від позивача оплату по Договору №010408.

Вищевказані обставини підтверджується поданими позивачем до позову копіями вищевказаних докуменів.

Позивач вважає, що Договір №010408 є автоматично пролонгованим на тих самих умовах та строк його дії до 31.12.2021, враховуючи, що він не повідомляв відповідача-1 та не отримував від останнього такого ж повідомлення про намір розірвати цей договір, а тому існують усі підстави для визнання недійсним Договору №ДАТ2.12-02.20.

З матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву відповідачем було додано копію повідомлення щодо переукладення договорів від 01.10.2018 №053/05-3637, яке адресоване позивачу та зі змісту якого вбачається, що Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» повідомляло Приватне акціонерне товариство "Готель "Салют" про намір припинити дію Договору №010408 у визначені договором строки та не здійснювати його автоматичне продовження, для продовження експлуатації паркувального майданчика, після закінчення строку, встановленого вище зазначеним договором, позивачу необхідно укласти новий договір з відповідачем-1.

Відповідне повідомлення було направлено на адресу позивача (м. Київ, вул. І. Мазепи, 11-б), що підтверджується наданою відповідачем-1 копією рекомендованого повідомлення без опису вкладення з фіскальним чеком від 02.10.2018 виданим поштовим відділенням поштового зв`язку Київ-73.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ч. 3,7 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Так, сторонами Договору №010408 встановлено предмет, ціну та строк дії цього договору.

У п. 5.3 Договору №010408 сторони погодали, що у випадку коли за місяць до закінчення терміну дії договору одна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про його розірвання, договір вважається пролонгованим ще на один рік.

Зі змісту ч. 1-3 ст. 188 Господарського кодексу України вбачається, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Судом встановлено, що відповідач-1 повідомив позивача про намір припинити дію Договору №010408 у визначені цим договором строки без автоматичної пролонгації, та вказав, що для продовження взаємовідносин необхідно укласти новий договір.

Позивачем жодними доказами не спростовано факту неотримання ним вказаного повідомлення, зокрема, як і не підтверджено, що він мав волевиявлення в укладенні нового договору з відповідачем-1 з того ж самого предмету договору.

З огляду на зазначене та з урахуванням наведених вище положень п. 5.3 Договору №010408, ст. 74, 79 ГПК України суд дійшов висновку, що Договір №010408 припинив свою дію 31.12.2019, та підстави для визнання цього договору продовженим відсутні.

Що ж стосується вимоги позивача про визнання недійсним Договору №ДАТ2.12-02.20 то суд зазначає наступне.

У статті 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Судом встановлено, що позивачем не доведено, що його права та законні інтереси як заінтересованої особи, яка користувалася паркомісцями, безпосередньо порушені оспорюваним Договором №ДАТ2.12-02.20, враховуючи, що Договір №010408 предметом якого є користування 50 паркомісцями по вул. І.Мазепи, 11-13 припинив свою дію 31.12.2019.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Всупереч наведеним процесуальним нормам позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання недійсним Договору №ДАТ2.12-02.20 та підстав для продовження дії Договору №010408, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено: 14.06.2021

Суддя Р.Б. Сташків