ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/647/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Савицька О.М. на підставі ордеру;

Від відповідача: Гусаров О.Л. на підставі ордеру;

Від третьої особи: Безсмертна М.Т. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця Кошель Оксани Анатоліївни до товариства з обмеженою відповідальністю „Санафарм, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кошель Оксана Анатоліївна (далі по тексту Кошель О.А.) звернулась до господарського суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю „Санафарм (далі по тексту ТОВ „Санафарм) про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення нежитлового приміщення №8, загальною площею 76,5 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі його позивачу. Позовні вимоги обґрунтовані фактом використання відповідачем приміщення за відсутності передбачених законом підстав, що має наслідком порушення прав позивача, якій було передано приміщення в оренду на підставі договору №01/12-18 від 01.12.2018р., укладеного з ФОП Зозулею Ю.О.

Ухвалою суду від 05.04.2021р. дана справа була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.05.2021р. до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено ОСОБА_1 (далі по тексту Зозуля Ю.М.).

ТОВ „Санафарм у поданому до господарського суду відзиві на позовну заяву було повідомлено, що товариство з 2012р. використовує спірне приміщення відповідно до договору оренди №6/12 від 01.04.2012р. При цьому, як було зазначено відповідачем, після закінчення строку дії договору оренди об`єкт оренди не був повернутий орендодавцеві на підставі акту приймання-повернення приміщення. Наведене, за переконанням ТОВ „Санафарм, виключає можливість звільнення приміщення та передання його на користь іншого орендаря, в даному випадку ОСОБА_2 . Крім того, відповідачем було зазначено, що жодних перешкод для позивача товариство ніколи не створювало, оскільки позивач має доступ до будь-яких конструктивних елементів спірного приміщення, але в робочі години аптеки.

ОСОБА_1 повністю заперечував проти задоволення заявлених позивачем вимог, посилаючись на недоведеність ОСОБА_2 факту порушення її прав з боку відповідача, що, за переконанням третьої особи, підтверджується фактом перебування 100% статутного капіталу ТОВ „Санафарм у власності позивача. Крім того, третьою особою було наголошено, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту є неналежним, неефективним та суперечить загальним засадам цивільного права. ОСОБА_1 також було вказано про відсутність нотаріального посвідчення додаткових угод до договору оренди №6/12 від 01.04.2012р., що свідчить про безпідставне перебування відповідача у спірному приміщенні. Наведене, з урахуванням невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендних платежів з 2012р., а також невиконання позивачем обов`язку щодо сплати орендних платежів з квітня 2019р., за переконанням ОСОБА_1 , свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

01.04.2012р. між ОСОБА_3 (Орендодавець) та ТОВ „Санафарм (Орендар) було укладено договір оренди нежилого приміщення №6/12, відповідно до п. п. 1.1, 2.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Приміщення, що орендується, надається Орендареві для використання під аптечний заклад аптеку.

Згідно з п. 4.1 договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р. термін оренди складає 2 роки та 11 місяців з 01.04.2012р. по 28.02.2015р. з моменту прийняття приміщення, що орендується на підставі підписаного договору та акту приймання-передачі (додаток №1).

01.06.2012р. між ОСОБА_3 та ТОВ „Санафарм було підписано акт приймання-передачі майна до договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р., з якого вбачається, що Орендодавцем було передано, а Орендарем прийнято у тимчасове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

02.03.2015р. між ОСОБА_3 та ТОВ „Санафарм було укладено додаткову угоду №02-03-15 до договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору до 28.01.2018р.

26.01.2018р. між ОСОБА_3 та ТОВ „Санафарм було укладено додаткову угоду №26-01-18 до договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору до 28.12.2020р.

01.12.2018р. між ФОП Зозулею Ю.О. (Орендодавець) та ФОП Кошель О.А. (Орендар) було укладено договір оренди нежилого приміщення №01/12-18, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Приміщення, що орендується, надається Орендареві для використання під аптечний заклад аптеку.

Згідно з п. п. 3.1-3.3 договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. передача та повернення приміщення здійснюється на підставі підписання даного договору та акту приймання-передачі приміщення Орендарем та Орендодавцем. На протязі 3 (трьох) днів з моменту підписання договору Орендодавець передає Орендарю ключі від приміщення, що орендується, після чого персоналу Орендаря повинен бути забезпечений безперешкодний доступ до орендованого приміщення. Приміщення, що орендується, повинне бути передане Орендодавцю у тому ж стані, в якому воно було передане в оренду з урахуванням нормального зносу.

Положеннями п. п. 4.1, 5.1 договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. передбачено, що термін оренди складає 2 роки та 11 місяців з 01.12.2018р. по 01.11.2021р. з моменту прийняття приміщення, що орендується на підставі підписаного договору та акту приймання-передачі. Розмір орендної плати складає 28 000,00 грн., розмір оренди може змінюватися за згодою сторін, але не частіше одного разу на рік. Орендна плата нараховується з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення в оренду.

Умовами п. п. 7.1-7.2 договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. встановлено, що Орендар зобов`язується: використовувати приміщення, що орендується, виключно за призначенням; дотримуватися санітарних та протипожежних норм; дотримуватися техніки безпеки; своєчасно вносити орендну плату; утримувати приміщення, що орендується, в належному стані; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт приміщення, що орендується. Орендар має право: обладнати та оформити приміщення що орендується, на власний розсуд; встановити сигналізацію та інші системи охорони; має право передавати орендоване приміщення в суборенду іншим особам чи організаціям за письмовим погодженням Орендодавця.

З додатку №1 (акт приймання-передачі приміщення) до договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. вбачається, що Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування приміщення загальною площею 76,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №255866460 від 11.05.2021р. вбачається, що нежитлове приміщення, загальною площею 76,5 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 . При цьому, в якості підстави набуття права власності зазначено договір про розірвання договору купівлі-продажу №1276 від 05.08.2019р., свідоцтво про право власності від 15.12.2011р.

Як вбачається з наданого позивачем витягу з реєстру місць провадження діяльності з оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, ТОВ „Санафарм здійснює роздрібний продаж лікарських засобів за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом №15/02 від 15.05.2019р. ОСОБА_2 було повідомлено ТОВ „Санафарм про укладення договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. у зв`язку з чим, позивач просила у 7-ми денний строк звільнити займане приміщення.

08.01.2021р. ОСОБА_2 звернулась до ТОВ „Санафарм із листом №08/01 відповідно до якого позивач просила звільнити приміщення, яке було надано позивачу у користування згідно договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.05.2021р. по справі №916/403/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ „Санафарм були задоволені частково шляхом присудження до стягнення із ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати в розмірі 588 000,00 грн., в задоволенні решти вимог, в тому числі про розірвання договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. відмовлено; у задоволенні позовних вимог до ТОВ „Санафарм відмовлено повністю. Станом на момент вирішення даного спору по суті рішення суду від 13.05.2021р. по справі №916/403/21 законної сили не набрало.

Листом від 28.05.2021р. ОСОБА_1 було повідомлено ОСОБА_2 про відмову від договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. на підставі приписів ст. 782 ЦК України, у зв`язку з чим, позивачу було запропоновано повернути приміщення за актом приймання-повернення майна.

Листом від 31.05.2021р. ОСОБА_1 було повідомлено ТОВ „Санафарм про відсутність у останнього підстав для використання спірного майна, у зв`язку з чим, третьою особою було запропоновано підписати акт повернення нерухомого майна з користування до договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „Санафарм про усунення перешкод у користуванні приміщенням, позивачем було наголошено про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав для користування відповідачем приміщенням, що має наслідком неможливість використання приміщення у господарській діяльності позивача.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних та зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Положеннями 395 ЦК України встановлено, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2012р. між ОСОБА_3 та ТОВ „Санафарм було укладено договір оренди нежилого приміщення №6/12, відповідно до умов якого відповідачу було передано у тимчасове володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . З урахуванням укладених до договору оренди додаткової угоди №02-03-15 від 02.03.2015р., №26-01-18 від 26.01.2018р. строк дії вказаного договору було продовжено до 28.12.2020р.

Відповідно до ст. 793 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення додаткових угод) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи укладення додаткових угод до договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р. на строк, менший ніж три роки, підстави для їх нотаріального посвідчення, як було вказаною ОСОБА_3 , були відсутні.

Крім того, господарським судом під час вирішення даного спору також було встановлено, що 01.12.2018р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежилого приміщення №01/12-18, згідно умом якого позивачу було передано у користування спірне приміщення на строк до 01.11.2021р. При цьому, з підписаного між Орендарем та Орендодавцем акту приймання-передачі приміщення (додаток №1 до договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р.) вбачається, що спірне приміщення було передано позивачу у користування.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що ОСОБА_3 , який відповідно до інформаційної довідки №255866460 від 11.05.2021р. станом на момент вирішення даного спору є власником спірного приміщення, фактично до закінчення строку дії договору оренди №6/12 від 01.04.2012р., укладеного з ТОВ „Санафарм, було передано нежитлове приміщення у користування ОСОБА_2 на підставі договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р.

Слід зазначити, що під час вирішення даного спору ТОВ „Санафарм було підтверджено факт використання орендованого приміщення, яке після закінчення строку дії договору №6/12 від 01.04.2012р. за актом приймання-передачі власнику майна ОСОБА_3 повернуто не було, у зв`язку з чим, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України врегульовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Верховним Судом у постанові від 01.06.2021р. по справі №916/2197/20 наголошено, що у випадку, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами чинного законодавства визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Як зазначалось вище по тексту рішення, листом №15/02 від 15.05.2019р. ОСОБА_2 повідомляла ТОВ „Санафарм про укладення договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. у зв`язку з чим, просила у 7-ми денний строк звільнити займане приміщення.

Слід зазначити, що приписами чинного законодавства не передбачено можливості одночасного передання об`єкту оренди (в цілому) у користування різним особам. Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 до закінчення строку дії договору №6/12 від 01.04.2012р. було укладено договір оренди з ОСОБА_2 . Однак, оскільки предметом позовних вимог у межах даної справи є вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, підстави для дослідження судом питання правовірності дій ОСОБА_3 відсутні.

З огляду на вищевикладене, господарський суд зазначає, що станом на 28.12.2020р., тобто дату закінчення строку дії договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012р. ТОВ „Санафарм було обізнано про відсутність у власника приміщення наміру передати об`єкт оренди у користування відповідачу на новий строк у зв`язку з укладенням договору оренди вказаного приміщення з іншою особою, а саме ОСОБА_2 . Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку, що договір оренди №6/12 від 01.04.2012р. припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Проте, докази на підтвердження звільнення ТОВ „Санафарм орендованого приміщення після закінчення строку дії договору №6/12 від 01.04.2012р. в матеріалах справи відсутні. Слід зазначити, що підставою для звернення ОСОБА_2 до господарського суду із даними позовними вимогами є порушення прав останньої як орендаря за договором оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. Таким чином, дослідження питання порушення з боку ТОВ „Санафарм прав власника приміщення у зв`язку з невиконанням обов`язку щодо повернення об`єкта оренди на користь останнього не входить до предмета оцінки суду у межах даної справи.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи положення ст. ст. 204, 396 ЦК України, а також враховуючи відсутність судового рішення, яким визнано недійсним договір оренди №01/12-18 від 01.12.2018р., господарський суд доходить висновку про наявність у ОСОБА_2 як на момент звернення до господарського суду із даними позовними вимогами, так і на момент вирішення даного спору, як особи, яка має речове право на майно, одержане за договором оренди, на захист своїх прав нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності, у відповідності до положень глави 29 ЦК України, якою врегульовано порядок та підстави захисту права власності.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За своєю правовою природою позов, який містить вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, є негаторним. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності, а також право користування, як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

З викладених обставин, враховуючи закріплене ст. 396 ЦК України право особи, яка має речове право на майно, на захист своїх прав нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності, господарський суд доходить висновку про наявність у ОСОБА_2 права на звернення до суду із позовом про усунення відповідачем перешкод у користуванні орендованим майном нарівні з власником майна.

Враховуючи доведення ОСОБА_2 факту використання відповідачем нежитлового приміщення №8, загальною площею 76,5 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , факт використання якого був підтверджений ТОВ „Санафарм в процесі вирішення даного спору, господарський суд доходить висновку про доведеність позивачем факту порушення її прав, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог шляхом зобов`язання ТОВ „Санафарм усунути перешкоди у користуванні спірним майном шляхом його звільнення та передачі позивачу.

Звертаючись до правової позиції третьої особі з приводу заявленого ОСОБА_2 позову, суд зазначає наступне. Листом від 28.05.2021р. ОСОБА_1 було повідомлено ОСОБА_2 про відмову від договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. на підставі приписів ст. 782 ЦК України. При цьому, вимоги про розірвання договору оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. за позовом ОСОБА_1 є предметом спору по справі №916/403/21. Наведене дозволяє суду дійти висновку про наявність між позивачем та третьою особою спору з приводу виконання зобов`язань за договором оренди №01/12-18 від 01.12.2018р. Проте, наявність вказаного судового процесу, а також факт надсилання листа від 28.05.2021р. не впливають на результати вирішення даного спору оскільки як на момент звернення до суду з даними вимогами так і на момент розгляду даної справи ОСОБА_2 має статусу орендаря, що, в свою чергу, відповідно зі ст. 785 ЦК України покладає на неї тягар виконання обов`язку повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі після припинення договірних відносин.

Крім того, господарським судом відхиляються доводи ТОВ „Санафарм, яким було зазначено, що жодних перешкод для позивача товариство ніколи не створювало, оскільки ОСОБА_2 має доступ до будь-яких конструктивних елементів спірного приміщення, але в робочі години аптеки, оскільки безпосередньо сам факт використання відповідачем спірного приміщення свідчить про порушення прав позивача, яка, на відміну від відповідача, має речове право на використання нежитлового приміщення.

Також господарським судом критично оцінюються доводи відповідача про неможливість передання приміщення на користь позивача, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за договором №6/12 від 01.04.2012р. не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Господарським судом також відхиляються доводи ОСОБА_1 про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог із посиланням на перебування 100% статутного капіталу ТОВ „Санафарм у власності ОСОБА_2 , з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. 2. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи закріплене приписами чинного законодавства поняття суб`єкта господарювання, якими виступають юридичні особи та фізичні-особи підприємці, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для ототожнення господарської діяльності та інтересів вказаних суб`єктів господарювання, навіть у випадку здійснення фізичною особою вирішального впливу на діяльність юридичної особи. Крім того, господарський суд зазначає, що фізичній особі-підприємцю, нарівні із юридичною особою, надається право на звернення до суду для захистом порушених прав. При цьому, право на звернення до суду із вимогою про захист власних інтересів не може бути обмежено з наведених ОСОБА_1 обставин. Доводи третьої особи про обрання позивачем неналежного способу захисту спростовуються наведеними по тексту рішення вище висновками суду.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених фізичною особою-підприємцем Кошель Оксаною Анатоліївною до товариства з обмеженою відповідальністю „Санафарм позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення нежитлового приміщення №8, загальною площею 76,5 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі його позивачу.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю „Санафарм /65039, м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 16, корпус 1, кв. 26; ідентифікаційний код 32224953/ усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення нежитлового приміщення №8, загальною площею 76,5 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі його фізичній особі-підприємцю Кошель Оксані Анатоліївні / АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 /.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Санафарм /65039, м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 16, корпус 1, кв. 26; ідентифікаційний код 32224953/ на користь фізичної особи-підприємця Кошель Оксани Анатоліївни / АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 / судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. /дві тисячі двісті сімдесят грн. 00 коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 16 червня 2021 р.

Суддя С.П. Желєзна