РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2021Справа № 910/988/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/988/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат" (Україна, 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; ідентифікаційний код: 32744172)

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

(Україна, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661)

про стягнення 1 651 250,76 грн

Представники сторін:

від позивача: Гнидка М.В., ордер серії АА № 1075019 від 21.01.2021;

від відповідача: Назаренко О.О. (в порядку самопредставництва).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Житомирський меблевий комбінат" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення 1 651 250,76 грн, з яких 654 388,34 грн пені, 645 171,61 грн штрафу, 298 052,41 грн інфляційних втрат та 53 638,40 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення №1ГЖМК190004 від 23.08.2019/10-125-08-19-00660 від 13.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/988/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.03.2021.

05.03.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, зазначає, що позивачем, в порушення умов укладеного сторонами договору, не було застосовано забезпечувальний платіж, а також не повідомлено відповідача про причини його незастосування. Відповідач також вказує на неправомірність наведеного в позовній заяві розрахунку пені, оскільки пеню було нараховано позивачем без врахування положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", відсутність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 7 % за порушення грошового зобов`язання. При цьому, відповідач просить суд, у випадку висновку щодо правомірності позовних вимог, зменшити заявлений позивачем розмір неустойки.

У підготовче засідання 10.03.2021 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 10.03.2021 представник позивача подав клопотання про приєднання до матеріалів справи попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвоката, яке було задоволено судом.

У підготовчому засіданні 10.03.2021 судом було оголошено перерву до 07.04.2021.

У підготовче засідання 07.04.2021 з`явились представники сторін.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.04.2021.

У судове засідання 28.04.2021 з`явились представники сторін.

У судовому засіданні 28.04.2021 судом було оголошено перерву до 19.05.2021.

17.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У судове засідання 19.05.2021 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений під розписку.

У судовому засіданні 19.05.2021 судом було оголошено перерву до 26.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/988/21 призначено на 26.05.2021.

26.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У судовому засіданні 26.05.2021 представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надала суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечувала.

У судовому засіданні 26.05.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

23.08.2019 між Приватним акціонерним товариством "Житомирський меблевий комбінат" (далі - позивач, орендодавець) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач, орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №1ГЖМК190004/10-125-08-19-00660 від 13.09.2019 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується передати орендарю у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення загальною площею 10 231,7 кв.м. (далі - об`єкт оренди), які знаходяться в Адміністративній будівлі літ. А, за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, згідно з переліком, зазначеним у цьому пункті Договору.

07.10.2019 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої сторони погодили етапи передачі об`єкта оренди, у зв`язку з чим внесли зміни до Договору та виклали пункт 1.5 Договору в новій редакції, а саме щодо поетапної передачі об`єкта оренди за відповідними актами приймання-передачі.

У пункті 3.1 Договору орендар зобов`язався вносити плату за користування об`єктом оренди в розмірах та строки обумовлені цим Договором.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що плата за оренду нараховується з дати підписання сторонами Акту № 1 (Акту приймання-передачі).

Згідно з п. 3.3 Договору якщо інше не передбачено цим Договором, плата за оренду сплачується орендарем щомісяця, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем, на підставі рахунку та Акта орендодавця. Оплата здійснюється за умови наявності у рахунках, актах посилання на повний номер і дату Договору.

Відповідно до п. 3.4 Договору, в редакції Додаткової угоди № 2 від 05.02.2020, орендодавець формує рахунок на оплату за оренду, розраховану відповідно до Додатку № 2 до Договору, останнім днем першого місяця та кожного наступного календарного місяця користування об`єктом оренди, та передає його орендареві не пізніше 5-го числа місяця, що слідує за оплачуваним. Орендодавець надає відповідні рахунки орендарю наступними способами: надсилає на електронну адресу орендаря, вказаному у розділі 14 Договору, та вручає представнику орендаря в об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу орендаря, вказаному у розділі 14 Договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на орендаря.

У Додатковій угоді № 3 від 19.03.2020 до Договору сторони погодили з 01 квітня 2020 року збільшити площу об`єкта оренди за Договором шляхом передання орендодавцем в тимчасове платне користування (оренду) орендарю нежитлового приміщення площею 30,8 кв.м., у зв`язку з чим внесли зміни до п. 1.1 Договору та виклали його в новій редакції.

За умовами пункту 3.5 Договору загальний розмір плати за оренду за Договором складає суму плати за оренду, розрахованої відповідно до п. 1.2 Додатку № 2 до Договору за весь строк оренди об`єкта оренди, та на 23 серпня 2019 року становить 280 672 724,35 грн, в тому числі ПДВ 20%. Загальний розмір плати за оренду за Договором підлягає коригуванню в порядку, передбаченому в п. 1.2 Додатку № 2 до Договору.

Відповідно до пункту 3.7 Договору орендар має зобов`язання перерахувати на поточний рахунок орендодавця протягом сорока робочих днів з моменту підписання цього Договору, першу частину забезпечувального платежу, в розмірі 5 295 123,45 грн, без ПДВ, крім того ПДВ 20 % - 1 059 024,69 грн, всього з ПДВ - 6 354 148,14 грн та протягом двадцяти робочих днів з дати прийняття приміщень за Актом приймання-передачі другу частину забезпечувального платежу, у розмірі 1 509 592,50 грн, без ПДВ, крім того ПДВ 20 % - 301 918,50 грн, всього з ПДВ - 1 811 511,00 грн, загальна сума грошових коштів становить 6 804 715,95 грн, без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 1 360 943,19 грн, всього з ПДВ - 8 165 659,14 грн (далі - забезпечувальний платіж), що виконуватимуть функцію забезпечення та будуть гарантією належного виконання грошових зобов`язань орендаря протягом дії цього Договору. Заборгованість орендаря по сплаті плати за оренду, компенсації будь-яких ушкоджень будівлі, інженерних комунікацій будівлі, заподіяних з вини орендаря, компенсації за оплату комунальних послуг, оплаті окремих послуг за додатковими угодами до цього Договору, може компенсуватися із забезпечувального платежу. В такому разі, орендодавець виставляє орендарю рахунок на відновлення забезпечувального платежу або його частини протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку, орендар має відновити початковий розмір забезпечувального платежу. У випадку якщо забезпечувальний платіж не був використаний у вищевказаному порядку, він підлягає зарахуванню за останній місяць строку оренди. Плата за оренду не покрита забезпечувальним платежем підлягає оплаті в загальному порядку, передбаченому Договором. За період знаходження забезпечувального платежу на поточному рахунку орендодавця, а також за користування ним, не нараховуються відсотки та не передбачено інших видів компенсації або плати за користування грошовими коштами.

Згідно з п. 3.8 Договору орендар, крім плати за оренду, повинен компенсувати/сплачувати витрати на комунальні послуги, якими він користується (електроенергія, водопостачання й водовідведення, приймання стічних вод, опалення й т.д.). Компенсація витрат на комунальні послуги не входить до розрахунку плати за оренду та оплачується орендарем за діючими тарифами. Орендар компенсує орендодавцю витрати на комунальні послуги з електроенергії, водопостачання та водовідведення, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, відповідно до показників лічильників. Орендар компенсує орендодавцю витрати на комунальні послуги з водовідведення додаткових стічних вод та опалення згідно отриманих від орендодавця розрахунків фактичних витрат, які розподіляються між всіма орендарями будівлі пропорційно площі об`єкта оренди до загальної площі будівлі, що здана в оренду. Перерахування компенсації витрат на комунальні послуги здійснюється орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків або Актів наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг), не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем. Орендодавець до 5 числа місяця, що слідує за оплачуваним місяцем, виставляє орендареві рахунки на компенсацію витрат на комунальні послуги та Акт наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг). Орендодавець надає відповідні рахунки орендарю наступними способами: надсилає на електронну адресу орендаря вказану у розділі 14 Договору та вручає представнику орендаря в об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу орендаря вказану у розділі 14 Договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на орендаря.

За змістом пункту 3.16 Договору зобов`язання щодо здійснення платежів за цим Договором будуть вважатись виконаними належним чином у момент, коли суми грошових коштів, які відповідають повному розміру платежів, будуть зараховані на поточний рахунок орендодавця.

У пункті 3.17 Договору сторони погодили, що по закінченню кожного календарного місяця оренди орендодавець протягом 5 (п`яти) робочих днів складає Акти наданих послуг щодо оренди об`єкта оренди (в тому числі щодо комунальних послуг), підписує, засвідчує своєю печаткою та надає представнику орендаря або надсилає листом поштою на адресу орендаря. Орендар, отримавши вищезазначені Акти, повинен підписати, засвідчити печаткою і повернути їх орендодавцю протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту їх отримання, в оформленому належним чином вигляді, або надати мотивовану відмову від їх підписання. Не підписання орендарем зазначених у цій статті Актів, не звільняє його від обов`язків по оплаті цих послуг (крім випадків надання орендарем орендодавцю мотивованої відмови у вищевказаний строк). При цьому, Акт наданих послуг вважається підписаним орендарем у вигляді направленому орендодавцем на 7 (сьомий) календарний день з моменту його відправлення орендодавцем на адресу орендаря (або вручення) представнику орендаря), крім випадків, коли орендар протягом цього часу надасть орендодавцю мотивовану відмову від його підписання.

Відповідно до п. 10.1 Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 23 липня 2022 року (включно), але в будь-якому випадку до повного розрахунку між сторонами згідно з умовами цього договору.

Строк оренди починається з моменту прийняття орендарем об`єкта оренди за актом №1 і закінчується в дату спливу строку Договору (п. 10.2 Договору).

У Додатках № 1 та № 2 до Договору сторони погодили План об`єкта оренди і Розмір плати за оренду та порядок розрахунків.

Згідно з п. 1.2 Додатку № 2 до Договору плата за оренду об`єкта оренди за кожний місяць складається з двох частин: орендної плати та додаткової плати.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було передано відповідачу об`єкт оренди, про що свідчать наявні в матеріалах справи Акти приймання-передачі нежитлових приміщень.

За твердженнями позивача, на виконання умов Договору, ним було виставлено відповідачу наступні рахунки, а саме:

- № 160011830 від 30.09.2020 на оплату послуг з оренди приміщень за вересень 2020 року на суму 6 966 477 грн 80 коп.;

- № 160011831 від 30.09.2020 на додаткову плату за вересень 2020 року на суму 2 109 499 грн 79 коп.;

- № 160011832 від 30.09.2020 на компенсацію комунальних послуг за вересень 2020 року на суму 140 759 грн 66 коп.

Крім того, за доводами позивача, відповідачу були направлені Акти здачі-прийняття наданих послуг, а саме: № 160011830/2020 від 30.09.2020 з оренди приміщень за вересень 2020 року на суму 6 966 477,80 грн; № 160011831/2020 від 30.09.2020 з відшкодування експлуатаційних витрат (додаткова плата) за вересень 2020 року на суму 2 109 499,79 грн та № 160011832/2020 від 30.09.2020 щодо компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року на суму 140 759,66 грн.

Як зазначає позивач, відповідачем було підписано та повернуто Акти здачі-прийняття наданих послуг № 160011830/2020 від 30.09.2020 та № 160011832/2020 від 30.09.2020, натомість про причини неповернення Акту здачі-прийняття наданих послуг №160011831/2020 від 30.09.2020 відповідач позивача не повідомляв.

За твердженнями позивача, відповідачем, в порушення умов Договору, не сплачено орендну плату, додаткову плату та не компенсовано вартість комунальних послуг за вересень 2020 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за Договором у розмірі 9 216 737,24 грн, стягнення якої є предметом судового розгляду в справі № 910/16804/20.

З огляду на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 654 388,34 грн пені, 645 171,61 грн штрафу, 298 052,41 грн інфляційних втрат та 53 638,40 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Враховуючи вищевикладене, у орендаря, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших платежів, передбачених Договором, за весь час користування об`єктом оренди.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення площею 4316,9 кв.м., площею 1671,1 кв.м., площею 900,5 кв.м., площею 347,9 кв.м., площею 2571,1 кв.м., площею 147,1 кв.м., площею 157,7 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями Актів приймання-передачі № 1 від 13.12.2019, від 18.12.2019, від 21.12.2019, від 27.12.2019, від 01.02.2020, від 04.02.2020 та від 12.02.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пунктів 3.3, 3.8 Договору, зобов`язання відповідача зі сплати орендної плати, а також інших платежів, передбачених Договором, за вересень 2020 року, мало бути виконане не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем, на підставі рахунку та Акта позивача.

Матеріалами справи підтверджується виставлення позивачем та направлення відповідачу рахунків на оплату орендної плати, додаткової плати та компенсацію комунальних послуг за вересень 2020 року.

Суд встановив факт складення та направлення відповідачу Актів здачі-прийняття наданих послуг № 160011830/2020 від 30.09.2020, № 160011831/2020 від 30.09.2020 та №160011832/2020 від 30.09.2020, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями опису вкладення у цінний лист та накладної №106.

З матеріалів справи вбачається, що Акти здачі-прийняття наданих послуг №160011830/2020 від 30.09.2020 та № 160011832/2020 від 30.09.2020 були підписані та скріплені печатками сторін, натомість Акт здачі-прийняття наданих послуг №160011831/2020 від 30.09.2020 не підписаний з боку відповідача.

Зі змісту пункту 3.17 Договору вбачається, що орендар може бути звільнений від сплати наданих йому послуг у випадку надання ним орендодавцю мотивованої відмови від підписання акта приймання-передачі послуг у встановлений цим пунктом строк.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання відповідачем вмотивованої відмови від підписання вказаного акту.

Приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи ненадання відповідачем у встановлений пунктом 3.17 Договору строк мотивованої відмови від підписання Акта здачі-приймання №160011831/2020 від 30.09.2020, відповідач не звільняється від обов`язку з оплати наданих додаткових послуг за спірний період.

Що стосується посилання відповідача на неврахування позивачем забезпечувального платежу, передбаченого пунктом 3.7 Договору, суд зазначає, що використання забезпечувального платежу є правом, а не обов`язком позивача. Оскільки у матеріалах справи відсутнє повідомлення відповідача про погашення існуючої заборгованості із забезпечувального платежу, у позивача не виникло обов`язку щодо застосування вищевказаного платежу в рахунок компенсації заборгованості за Договором.

Вказані обставини встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/16804/20, яким стягнуто з відповідача на користь позивача орендну плату за вересень 2020 року в розмірі 6 966 477 грн 80 коп., додаткову плату за вересень 2020 року в розмірі 2 109 499 грн 78 коп., компенсацію комунальних послуг за вересень 2020 року в розмірі 140 759 грн 66 коп.

Оскільки рішення суду від 25.01.2021 у справі № 910/16804/20 набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вищевказані обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи, у зв`язку з чим заперечення відповідача відхиляються судом як необґрунтовані.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про сплату відповідачем вищевказаних платежів за Договором.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 7.2 Договору у випадку затримок з боку орендаря в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених цим Договором, на користь орендодавця, орендар сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення виконання.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається із наведеного в позовній заяві розрахунку пені, позивачем було нараховано пеню за період з 21.10.2020 по 31.12.2020 у розмірі 0,1 % від суми заборгованості, тобто в більшому розмірі, ніж передбачено Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення з відповідача пені за заявлений позивачем період, суд вважає обґрунтованим наведений відповідачем у відзиві контррозрахунок пені, здійснений виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за вказаний період, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в загальному розмірі 217 575,44 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом встановлено, що відповідачем прострочено сплату орендної плати, а також інших передбачених Договором платежів за вересень 2020 року на понад тридцять днів, що зумовлює для відповідача настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 7% від грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення виконання, відтак нарахування позивачем штрафу в розмірі 645 171,61 грн є правомірним.

Посилання відповідача на відсутність правових підстав для стягнення штрафу в розмірі 7 % за порушення грошового зобов`язання, судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки в пункті 7.2 Договору сторони погодили застосування такої штрафної санкції саме за невиконання відповідачем грошового зобов`язання.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17 та від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Розглянувши викладене у відзиві клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Судом враховано збитковість господарської діяльності відповідача, наявність значного розміру кредиторської заборгованості перед його контрагентами, з оплати праці, за розрахунками з бюджетом, значний розмір податкового боргу, тяжке фінансове становище відповідача, про що свідчать наявні в матеріалах справи належним чином засвідчені копії Балансу (Звіту про фінансовий стан), станом на 30.09.2020, Звіту про фінансові результати за 9 місяців 2020 року, Звіту про рух грошових коштів за 9 місяців 2020 року, Звіту про власний капітал за 9 місяців 2020 року.

При цьому, суд виходить з того, що предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача штрафних санкцій, а також інфляційних втрат і 3 % річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання лише за один місяць оренди приміщень за Договором (вересень 2020 року).

Врахувавши майнові інтереси сторін, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором, а також відсутність факту завдання позивачу збитків внаслідок несплати суми заборгованості за Договором (протилежного позивачем не доведено, відповіді на відзив не подано), з огляду на те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється для останнього на непомірний тягар, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафу на 50 %, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу підлягає частковому задоволенню в розмірі 322 585,81 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 та в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 910/21564/16.

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних за заявлений позивачем період та встановлено, що інфляційні втрати є завищеними, відтак наявні підстави для їх перерахунку.

За розрахунком суду, на суму заборгованості 9 216 737,24 грн, враховуючи однаковий період прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати, додаткової плати та компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року (21.10.2020 - 31.12.2020), обґрунтованими є інфляційні втрати в розмірі 203 846,58 грн.

Натомість, перевіривши розрахунок 3 % річних, судом встановлено, що нарахований розмір 3 % річних не перевищує розміру, розрахованого судом, відтак, виходячи із заявлених позовних вимог, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 3 % річних у розмірі 53 638,40 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 217 575,44 грн пені, 322 585,81 грн штрафу, 203 846,58 грн інфляційних втрат та 53 638,40 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 16 803,48 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта витрат позивача зі сплати судового збору, в зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову - на позивача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 106 512,51 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано Договір № 28/07/2020 про надання правової допомоги від 28.07.2020, Акт приймання-передачі наданих послуг від 17.05.2021 на суму 106 512,51 грн та Звіт про надану професійну правничу допомогу та розмір гонорару за надану професійну правничу допомогу від 17.05.2021.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Правові висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), у додатковій постанові від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 у справі № 910/3929/18 та інших.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та зазначає, що заявлений позивачем розмір вказаних витрат не є співмірним зі складністю справи та виконаним обсягом робіт адвоката, робота адвоката не потребувала збору доказів та проведення аналізу доказової бази, справа не є складною попри ціну позову, необґрунтованість заявленого позивачем так званого "гонорару успіху".

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вивчивши наданий позивачем Звіт про надану професійну правничу допомогу та розмір гонорару за надану професійну правничу допомогу від 17.05.2021, судом встановлено, що надані адвокатом послуги (виконані роботи) щодо правового аналізу справи по стягненню заборгованості за Договором, збір доказів та розробка концепції захисту в контексті цієї справи не можна вважати такими, що були неминучими та необхідними.

Суд вважає, що у зв`язку з розглядом цієї справи необхідними були витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката щодо складення та подання позовної заяви, відтак обґрунтованими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 30 000,00 грн.

Також суд вважає обґрунтованими та розумними витрати на професійну правничу допомогу адвоката за участь у підготовчих засіданнях 10.03.2021 та 07.04.2021 у загальному розмірі 10 000,00 грн.

Водночас, суд вважає непомірно високими та нерозумними витрати на професійну правничу допомогу адвоката за участь у судовому засіданні 28.04.2021 у розмірі 40 000,00 грн.

Аналогічно розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката за участь у підготовчих засіданнях, суд вважає обґрунтованими витрати за участь у судовому засіданні 28.04.2021 в розмірі 5 000,00 грн.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року в справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", Європейський суд з прав людини керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97), незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 Євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що гонорар адвоката, на підставі п. 4.3 Договору № 28/07/2020 про надання правової допомоги від 28.07.2020, в розмірі 16 512,51 грн не був необхідним при розгляді цієї справи.

З огляду на характер спірних правовідносин, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути зменшено до 45 000,00 грн.

У зв`язку з необхідністю часткового задоволення позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 30 528,64 грн, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта вказаних витрат - на позивача.

При цьому, суд звертає увагу, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката у разі зменшення судом розміру неустойки, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Україна, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661) на користь Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат" (Україна, 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; ідентифікаційний код: 32744172) 217 575 (двісті сімнадцять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) грн 44 коп. пені, 322 585 (триста двадцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 81 коп. штрафу, 203 846 (двісті три тисячі вісімсот сорок шість) грн 58 коп. інфляційних втрат, 53 638 (п`ятдесят три тисячі шістсот тридцять вісім) грн 40 коп. 3 % річних, 16 803 (шістнадцять тисяч вісімсот три) грн 48 коп. судового збору та 30 528 (тридцять тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн 64 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 965,28 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 75 983,87 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 14.06.2021, у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. у відпустці з 31.05.2021 по 13.06.2021.

Суддя О.В. Нечай