ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021м. ДніпроСправа № 904/305/21
За позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України", сел. Дослідне Дніпровський район Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця Денисенко Андрія Володимировича, м. Дніпро

про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів у сумі 626339,00 грн.

Суддя Крижний О.М.

Секретар судового засідання Колісник О.М.

Представники:

Від позивача: Биструшкіна А.Р., ордер ДП№200/010 від 06.01.2021, адвокат

Від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Денисенко Андрія Володимировича, в якому просить:

- визнати недійсним договір №94 від 09.04.2019 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин, укладений між Державним підприємством "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" та Фізичною особою-підприємцем Денисенко Андрієм Володимировичем;

- застосувати наслідки недійсності договору №94 від 09.04.2019 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин, укладеного між Державним підприємством "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" та Фізичною особою-підприємцем Денисенко Андрієм Володимировичем, стягнувши з Фізичної особи-підприємця Денисенко Андрія Володимировича 626339,00 грн.

Позовні заява мотивована тим, що під час здійснення перевірки розрахунків (взаємовідносин) позивача з відповідачем за спірним договором комісія дійшла висновку про неможливість підтвердження реальності здійснення господарських операцій між сторонами. Позивач вважає, що відповідач жодних послуг, передбачених договором, не надавав.

Від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи оригіналу розрахунково-касового документу про сплату судового збору у сумі 1,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує, просить в його задоволенні відмовити. Відповідач зазначає, що договір №94 від 09.04.2019 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин не є фіктивним і не може бути визнаний таким з огляду на те, що після його укладення відбувалися правові наслідки, які сторони ставили собі на меті під час його укладення, а саме:

- відповідач надав послуги передбачені договором, доказом чого є акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №№ОУ-0000016/1, ОУ-0000016/2, ОУ-0000017/1, ОУ-0000017/2, ОУ-0000018/1, ОУ-0000018/2 та нотаріально посвідчена заява свідка ОСОБА_1 від 10.02.2021.

- відповідач отримав часткову оплату за надані послуги у розмірі 626339,00 грн., внаслідок чого відбулися зміни у його майновому стані, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача;

- відповідачем сплачено податки державі із суми 626339,00 грн. отриманої як прибуток по договору №94 від 09.04.2019;

- позивач отримав послуги передбачені договором, доказом чого є акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №№ОУ-0000016/1, ОУ-0000016/2, ОУ-0000017/1, ОУ-0000017/2, ОУ-0000018/1, ОУ-0000018/2 та нотаріально посвідчена заява свідка ОСОБА_1 від 10.02.2021.

- позивач здійснив часткову оплату за надані послуги у розмірі 626339,00 грн., внаслідок чого відбулися зміни у його майновому стані, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача;

- керівник підприємства позивача ОСОБА_1 підтверджує факт укладення договору та факт його виконання, про що зазначено у заяві свідка;

- фактична наявність у сторін договору первинних документів: договору, актів здачі-приймання робіт, технічна можливість (у відповідача наявні транспортні засоби, які є необхідними для надання такого виду послуг - самохідні розприскувачі у кількості 2 одиниці), достатність часу (послуги надавались з 9 квітня по 30 червня 2019 року).

Відповідач зауважує, що вищенаведені дії та письмові докази доводять, що воля правомочних сторін договору №94 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин від 09.04.2019 адекватна волевиявленню сторін (зовнішньому виразу) і даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Додатково відповідач зазначає, що жодного доказу наявності умислу у відповідача та директора позивача та доказу наявності незаконного заволодіння майном позивач не надав. Аудиторський висновок, за твердженням відповідача, це лише думка висловлена на прохання зацікавленої сторони (позивача) і на умовах оплатності такої думки саме позивачем.

Відповідач також звертає особливу увагу суду, що всі дії (аудит, акти, подання позову) зроблені позивачем після звернення відповідача з позовом до суду про стягнення боргу з Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" у сумі 1061941,00 грн. по оспорюваному договору. Хоча послуги надавалися півтора роки тому.

Позивачем подано клопотання про призначення товарно-економічної експертизи, на вирішення якої поставити запитання: Чи підтверджується документально зазначений у договорі від 09.04.2019 №94 та актах про його виконання зазначений обсяг наданих ФОП Денисенко А.В. послуг (виконаних робіт)?

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2021 в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи відмовлено.

До відзиву на позов відповідачем долучено заяву свідка - ОСОБА_1 (директора позивача), у якій зазначає, що у зв`язку із господарською потребою у внесенні добрив між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин від 09.04.2019. У заяві зазначено, що зі сторони відповідача умови договору були виконані, зі сторони позивача щодо оплати наданих послуг зобов`язання були виконані частково.

Також відповідачем подано клопотання про доручення до матеріалів справи заяви свідка - ОСОБА_2 , який працював на посаді головного агронома Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України". У заяві свідка зазначено, що весною 2019 року для послуг по внесенню засобів захисту рослин на полях підприємства був залучений Денисенко Андрій Володимирович. Сторонами було укладено договір від 09.04.2019 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин. ОСОБА_2 зазначає, що як головний агроном здійснював контроль за якістю та своєчасністю надання послуг по договору, особисто погоджував з відповідачем запланований об`єм (кількість гектар на яких здійснювалося внесення ЗЗР) на відповідний календарний день надання послуг, погоджував координати полів в межах населеного пункту Опитне Дніпровського району Дніпропетровської області. ОСОБА_2 зазначає, що укладений договір виконувався відповідачем про що свідчать акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Відповідно до ст. 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з`явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. В ухвалі про виклик свідка суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Враховуючи, що клопотань про допит свідків сторонами не подано, беручи до уваги предмет судового розгляду та обсяги дослідження обставин справи, а також те, що викладені в заявах свідків обставини не суперечать наявним у справі документам (доказам, якіф відповідають вимогам належності та допустимості) суд не вбачає підстав для виклику свідків для допиту у судовому засіданні.

У судовому засіданні 10.06.2021 представником позивача заявлено усне клопотання про зупинення провадження у справі до настання процесуальних наслідків на підставі досудового розслідування №КП0000147 від 28.05.2021 за ч.2 ст. 191 КК України за заявою Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" стосовно ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 227, 228 ГПК України не передбачено зупинення провадження у справі до настання процесуальних наслідків досудового розслідування.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

З метою дотримання принципу рівності сторін та надання розумного (достатнього) строку для забезпечення представництва у суді, враховуючи рішення Вищої ради правосуддя "Про доступ до правосуддя в умовах пандемії гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та "Про надання уніфікованих рекомендацій для судів усіх інстанцій та юрисдикцій щодо безпечної роботи в умовах карантину" розгляд даної справи відбувався у розумний строк.

У судовому засіданні 10.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представників сторін (у тому числі у попередніх судових засіданнях), дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення договору про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин, наявність чи відсутність підстав для визнання його недійсним, наявність обставин порушення прав позивача оспорюваним договором.

09.04.2019 між Державним підприємством "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" (замовник) та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою Денисенко Андрієм Володимировичем (виконавець) укладений договір про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин №94, відповідно до п.1.1 якого цей договір регулює взаємовідносини сторін при організації внесення засобів захисту рослин замовника самохідним обприскувачем виконавця.

Розділом 2 договору передбачено обов`язки виконавця:

- приймати до виконання заявку замовника, подану з дотриманням вимог, передбачених цим договором. У разі неможливості виконання заявки з об`єктивних причин, негайно повідомляти про це представнику замовника;

- відповідно до заявки замовника забезпечувати своєчасне та якісне (дотримання регламентів внесення препаратів, оптимальне покриття площі обробки робочим розчином з урахуванням геометрії поля) внесення препаратів замовника;

- приймати на себе відповідальність за збереження наданих для роботи препаратів;

- виробляти обробки в найкоротші терміни, за винятком випадків, коли це неможливо через погодні умови, або спричинить за собою зниження якості проведених робіт;

- забезпечувати оперативний контроль за ходом проведення обробок, негайно доводити до відома замовника про вимушені затримки і інших непередбачених обставин, що перешкоджають своєчасному виконанню замовлення.

Розділом 3 договору визначені обов`язки замовника:

- надати інформацію, необхідну для розрахунків оптимальних маршрутів руху оприскувача виконавця;

- вживати заходів щодо недопущення простою оприскувача виконавця з вини замовника;

- забезпечувати належне оформлення дозвільних документів та погоджень у відповідних станціях (районні ЗЗР, СЕС) та іншої документації, необхідної для безперешкодного проведення робіт, обумовлених у заявці;

- провести відповідний інструктаж своїм працівникам (в т.ч. які працюють за наймом)на роботах по внесенню засобів захисту рослин;

- організація чотириразового харчування (на одного оператора) та проживання за рахунок підприємства - замовника в умовах необхідних для дотримання особистої гігієни працівників виконавця з розрахунку дві людини на одиницю техніки.

Згідно з п.4.1 договору загальна вартість робіт за договором 1440000,00 грн. Розмір оплати за надані послуги обчислюються виходячи з вартості 1 га обробки, з підвозом води і становить 240,00 грн. за норми внесення робочої рідини не більше 200 л на 1 га. Замовник забезпечує паливом самохідний оприскувач виконавця, з розрахунку 1,5 літр бензину А-92 на обробку 1 гектару площі, або дизельне паливо (ДП) на обробку 1 гектара площі. Переїзд між полями здійснюється за рахунок господарства з розрахунку норми витрати палива (бензин марки А-92 або дизельне паливо (ДТ)) 35 літрів на 100 кілометрів (п.4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору замовник проводить оплату за фактом виконаних робіт, щомісячно.

Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині розрахунків - до повного виконання договірних зобов`язань (п. 8.1 договору).

Дію договору може бути достроково зупинено за обопільною згодою сторін (п.8.6 договору).

У п. 8.9 договору сторони погоджуються, що даний договір підписаний при повному розумінні всіх його положень і всі умови договору узгоджені. Невідповідність окремих положень даного договору чинному законодавству України не може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому. Сторонами підписано заявки №1 до договору про надання послуг у м. Опитне у квітні-жовтні (площі обробки 6000,00 та 8000,00 га відповідно).

Також сторонами на підтвердження виконання умов даного договору складено акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №ОУ-0000016/1 від 30.04.2019 на суму 118440,00 грн., №ОУ-0000016/2 від 30.04.2019 на суму 174960,00 грн., №ОУ-0000017/1 від 31.05.2019 на суму 195240,00 грн., №ОУ-0000017/2 від 31.05.2019 на суму 379800,00 грн., №ОУ-0000018/1 від 30.06.2019 на суму 290640,00 грн., №ОУ-0000018/2 від 30.06.2019 на суму 529200,00 грн. Всього на суму 1688280,00 грн.

Наказом №136 від 15.12.2020 створено комісію для перевірки висновків аудиторської фірми "Інсайдер".

Згідно з актом №15 від 16.12.2020 комісія, аналізуючи документи (договір №94 від 09.04.2019 про надання послуг по внесенню засобів захисту рослин, заявку №1 до договору, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з 30 квітня по 30 червня 2019 року), дійшла висновку про неможливість підтвердження реального здійснення господарської операції між сторонами ДП "ДГ "Дніпро" ДУ ІЗК НААН та ФОП Денисенко А.В. та наявність зобов`язань за договором №5-04 від 05.04.2018 та договором №94 від 09.04.2019 ставить під сумнів факт учинення цих господарських операцій.

В акті зазначено, що в актах здачі-прийняття робіт (наданих послуг) відсутня будь-яка конкретизуюча інформації щодо специфіки виконаних робіт. В даних актах зазначено про внесення СЗР, що не було предметом договору надання послуг; в актах не вказано жодної іншої інформації, передбаченої договором або формою заявки, яка б розкривала зміст господарської операції. 30.06.2019 є вихідним днем - неділя, що з огляду на встановлений графік роботи підприємства, унеможливлює підписання актів ОУ-000018/1, оу-0000018/2 у зазначений день. В долученій заявці № 1 до договору № 94 від 09.04.2019, відсутня будь-яка інформація, яка б надала можливість позивачу виконати роботи, та врахування якої відповідно до положень договору є необхідною передумовою здійснення робіт. Акти №ОУ-0000016/1, №ОУ-0000016/2 не могли бути підписані головним бухгалтером Ярошенко О.Л. у зв`язку із її перебуванням у відпустці; акти №ОУ-0000018/1 та акт №ОУ-0000018/2 не могли бути підписані ОСОБА_2 у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці з 18.06.2019. Об`єм вказаних послуг відповідно вказаних позивачем актів дорівнює 7 034,5 га, що враховуючи вартість обробки за один гектар становить 7034,5*240=1688280 грн., що не відповідає вартості робіт передбаченої договором 1440000,00 грн., та об`єму робіт відповідно до заявки - 6 000 га.

Позивач вважає договір №94 від 09.04.2019 фіктивним, оскільки обставини, якими обґрунтований даний позов, свідчать про умисел відповідача та представника позивача, директора ОСОБА_1 приховати справжні наміри учасників правочину, а саме незаконне заволодіння майном (грошовими коштами) Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" без фактичного надання послуг з внесення засобів захисту рослин. Укладаючи договір №94 від 09.04.2019 відповідач та директор позивача ОСОБА_1 знали, що його не буде виконано, і не мали наміру надавати/отримувати послуги, тобто створювати правові наслідки, пов`язані з предметом цього договору.

Вказане і стало причиною виникнення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Позивач у позовній заяві виділяє дві підстави для визнання недійсним договору: правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості та фіктивний правочин.

У відповідності з ч. 2 ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Заперечення відповідача про неможливість застосування ст.232 є необгрунтованими, оскільки згідно постанови ВП ВС від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) ч. 1 ст. 232 ЦК України підлягає застосуванню при вирішенні спорів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи, таким, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 по справі №909/330/16 та №912/2185/16 від 31.07.2019.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 березня 2021 року в справі № 201/2832/19

Також позивач зазначає, що оспорюваний договір вчинено внаслідок зловмисної колишнього керівника позивача з відповідачем.

Відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

У постанові від 05.08.2020 у справі № 638/2324/14-ц суд касаційної інстанції зауважив, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Суд роз`яснив, що критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що "під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють".

Згідно зі ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд звертає увагу, що надані позивачем докази не підтверджують фіктивності правочину та наявності зловмисної змови колишнього керівника позивача з відповідачем.

Так, посилання позивача на справу № 175/4545/19 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 367 КК України не стосується оспорюваного договору. Вказане кримінальне провадження стосувалося збитків у зв`язку із будівництвом автомобільної дороги Знам`янка - Луганськ - Ізварине "на Волгоград через м. Дніпропетровськ від автомобільної дороги Бориспіль - Дніпропетровськ - Запоріжжя до межі м. Дніпропетровська". До того ж ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2019 у кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 367 КК України закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Надаючи оцінку Акту №15 від 16.12.2020, суд звертає увагу, що згідно з його висновком, комісія "ставить під сумнів факт учинення цих господарських операцій". Отже, комісія, що складається виключно з представників позивача, тобто сторони, зацікавленої у вирішенні спору, висловила певні сумніви.

Звичайно, що така думка співробітників позивача не може бути доказом фіктивності та зловмисної домовленості.

При цьому сам акт містить логічні невідповідності. Зокрема, вказано, що "більшість" мікродобрив та засобів захисту рослин поступили у господарство після виконання робіт відповідачем. Отже, з акту логічно випливає, що навіть за інформацією позивача на час виконання робіт була в наявності певна кількість мікродобрив та засобів захисту рослин, яка не становить "більшість".

Які обсяги були в наявності на момент надання послуг (згідно актів виконаних робіт) у Акті №15 від 16.12.2020 не вказано. Не зазначено це і в позовній заяві, ні в інших доданих до матеріалів справи документах. При цьому не вказано, що обсяги мікродобрив та засобів захисту рослин, що були в наявності, не використані для надання послуг.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем навіть не надано допустимих доказів, що підтверджували б наявні обсяги засобів захисту рослин, а також факт того, що "більшість" засобів захисту рослин отримана після підписання актів виконаних робіт. Зокрема видаткові накладні, акти приймання-передачі, інформація бухгалтерського обліку залишків на складах тощо не надані.

Такі доводи позивача як те, що акти на списання засобів захисту рослин затверджені ОСОБА_1 з порушеннями, не на спеціалізованому бланку, позивач не виконав інструктаж, не виконав п.3.1-3.4 договору тощо вказують на можливі порушення позивачем правил складання документів та виконання договору, а не про зловмисну змову.

Продуктивність оприскувача може вказувати на неможливість здійснення повного обсягу робіт у визначений час, або про виконання робіт протягом більшого часу. Це ж стосується погодних явищ - якщо роботи виконувалися за погодних умов, при яких роботи заборонені - позивач має право пред`явити претензії саме щодо якості робіт.

Суд звертає увагу, що оцінка дійсності договору надається на момент укладення. Доказів фіктивності правочину та наявності зловмисної змови не надано. Доказів того, що сторони не мали наміру виконувати договір саме на день його підписання, а не наприклад, такий намір виник пізніше, не надано.

Крім того, як зазначалося вище, навіть з Акту №15 від 16.12.2020 випливає наявність деяких обсягів мікродобрив та засобів захисту рослин на момент надання послуг. При цьому навіть часткове виконання робіт за договором спростовує твердження позивача та виключає визнання договору недійсним з підстав, визначених позивачем.

Отже, надані докази не підтверджують наявності вищезазначених вироблених судовою практикою ознак фіктивності чи зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо застосування наслідків недійсності правочину, а саме стягнення коштів у сумі 626339,00 грн. суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути кошти саме як наслідок недійсності правочину. Вимоги стягнути кошти у зв`язку із невиконанням дійсного укладеного правочину не заявлялися. Таким чином, предметом судового розгляду не є встановлення точного обсягу виконаних робіт.

Отже, вимога про застосування наслідків недійсності правочину, а саме стягнення коштів у сумі 626339,00 грн. чітко заявлена саме як похідна вимога, а відтак задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні Державного підприємства "Дослідне господарство "Дніпро" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" до Фізичної особи-підприємця Денисенко Андрія Володимировича про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів у сумі 626339,00 грн. - відмовити у повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду безпосередньо або через Господарський суд Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.06.2021

Суддя О.М. Крижний