ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Справа № 918/1190/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.03.2021 р. у справі № 918/1190/20 (суддя Марач В.В., повний текст рішення складено 25.03.2021 р.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія"

про стягнення 1 290 402, 89 грн

за участю представників сторін:

позивача - Незнамова Т.О.;

відповідача - не`зявився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія" про стягнення 1 290 402, 89 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу № 7334/18-БО-28 від 09.10.2018 року в частині своєчасної оплати поставленого газу.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.03.2021 р. у справі № 918/1190/20 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 095 577, 07 грн - основного боргу, 48 215, 92 грн - пені, 25 866, 88 грн - 3 % річних, 26 636, 59 грн - інфляційних втрат та 2 336,69 грн - збитків. Відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 48 215,92 грн - пені та 25 866, 88 грн - 3 % річних. Здійснено розподіл судового збору.

Cуд першої інстанції виходив з того, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо здійснення оплати за природний газ, чим порушив зобов`язання за договором, тому позовні вимоги про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат, 3% річних та збитків за договорами є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню.

Окрім того, суд першої інстанції, використовуючи право, надане ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, приймаючи до уваги правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 18.03.20р. у справі №902/417/18, а також майновий стан відповідача, та те, що заборгованість за природний газ виникла через несплату споживачами заборгованості за використану теплову енергію, зменшив суму 3 % річних та пені, які підлягають стягненню, на 50 %.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення 74 082, 81 грн, з яких: 48 215, 92 грн - пені та 25 866, 88 грн - 3 % річних, прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що зменшивши заявлений до стягнення розмір 3 % та пені на 50 %, суд першої інстанції порушив норми ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, ст. ст. 236, 238 ГПК України, та не дослідив усіх істотних обставин справи, тому рішення суду підлягає скасуванню в цій частині.

Скаржник вказує, що рішення суду не містить обгрунтованого покликання на будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище відповідача по справі. В даному випадку відповідачем не доведено реального фінансового стану, а тому положення ГПК України щодо обов`язку доказування не дотримано, адже відповідач не надав жодного доказу для того, щоб можна було зробити висновок про скрутний фінансовий стан відповідача. За наведеного, висновок суду суперечить як положенням законодавства, так і матеріалам справи.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявлених до стягнення 3 % річних на 50 %, у своєму рішенні послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18. Однак, позивач вважає, шо правові висновки, викладені у вказаній постанові, застосовані місцевим судом до правовідносин між позивачем та відповідачем помилково, оскільки правовідносини сторін у справі № 918/1190/20 не є подібними правовідносинам сторін у справі № 902/417/18.

Апелянт вказує, що висновки Верховного Суду. викладені у постанові від 16.10.2020 року по справі № 903/918/19 повинні бути застосовані до спірних правовідносин по справі № 918/1190/20, через наявність оплат на підставі постанови КМУ № 217. Такі оплати не слугують підставою для зменшення пені.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено його дію на час розгляду даної апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд справи на 16.06.2021 р. об 15:30 год.

Комунальне підприємство "Здолбунівкомуненергія" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач вказує, що суд першої інстанції, дослідивши наведені в його клопотанні про зменшення розміру пені та 3 % річних доводи та надані на їх підтвердження докази, в межах чинного законодавства дійшов висновку про те, що обґрунтування відповідача щодо майнового стану дійсно мають місце (в частині відшкодування різниці у тарифах серед населення, організаціям, установам, що фінансуються з Державного та місцевого бюджетів, і які із Державного бюджету відповідачу не відшкодовані). Відповідач є комунальним підприємством, що створене для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні та змушене надавати послуги завартістю, нижчою від її собівартості; сплата штрафних санкцій в повному обсязі, у даному випадку, зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і інші інтереси щодо можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання м. Здолбунова Рівненської області. В свою чергу позивачем не надано доказів на підтвердження посилань щодо наявності збитків, заподіяних внаслідок невиконання відповідачем умов договору, і апелянт у апеляційній скарзі не посилався на конкретні надані ним для суду докази, які були залишені поза увагою суду у зв`язку з таким простроченням. За таких обставин доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції статті 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України не спростовують висновки, покладені в основу прийнятого у справі судового рішення в оскаржуваній частині.

Комунальне підприємство "Здолбунівкомуненергія" надіслало до суду клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи, оскільки представник відповідача буде зайнятий у іншому судовому засіданні.

Розглянувши в судовому засіданні 16.06.2021 р. клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Обґрунтовуючи клопотання про відкладення розгляду справи відповідач посилається на те, що його представник буде зайнятий у іншому судового розгляді.

Тобто подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, заявник жодним чином не обґрунтовує необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача, судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція відповідача достатньо повно була викладена у відзиві на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Окрім того, за приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Також суд звертає увагу на викладені в листі Ради суддів України від 16.03.2020 р. № 9рс-186/20 рекомендації щодо запровадження особливого режиму роботи судів на період карантинних заходів, які передбачають, у тому числі, можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", Закону України № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", рекомендації ради Суддів України щодо карантинних заходів, метою яких є збереження здоров`я працівників та мінімізація негативного впливу на здійснення трудових обов`язків.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення 74 082, 81 грн, з яких: 48 215, 92 грн - пені та 25 866, 88 грн - 3 % річних, прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача в судове засідання 16.06.2021 р. не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 09.10.2018 року між ПАТ НАК "Нафтогаз України", як постачальником та КП "Здолбунівкомуненергія", як споживачем було укладено договір № 7334/18-БО-28 постачання природного газу.

Згідно п. 1.1 договору постачальник зобовязується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що газ постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

В силу п. 2.1. договору постачальник передає споживачеві з 01.10.2018 р. по 17.10.2018 р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 45 тис. куб. метрів.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. договору).

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

На виконання умов договору, позивач з 01.10.2018 року по 30.04.2019 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 4 819 466,60 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких наявні у матеріалах справ (т. 1 а. с. 59-65).

Відповідач, оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 договору. Основний борг відповідача станом на день ухвалення рішення становить 1 097 577, 07 грн, що підтверджується матеріалами справи, актом звірки розрахунків від 31.12.2020 року підписаним сторонами та визнається відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позов.

У зв`язку із порушенням відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за договором поставки природного газу, позивачем, нараховано та заявлено до стягнення з останнього 1 113 264 грн - основного боргу, 96 431, 84 грн - пені, 3% річних в розмірі 51 733, 77 грн, 26 636, 59 грн - інфляційних втрат та 2 336, 69 грн збитків.

Предметом апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в частині заявлених до стягнення пені та 3 % річних, в іншій частині судове рішення не оскаржувається. Відтак, апеляційний суд, враховуючи визначений предмет оскарження судового рішення, приймаючи до уваги межі розгляду справи апеляційним судом, визначені у ст. 269 ГПК України, зазначає, що обумовлений скаржниками в апеляційному суді предмет оскарження унеможливлює апеляційний перегляд судового рішення в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 1 095 577, 07 грн - основного боргу, 26 636, 59 грн - інфляційних втрат та 2 336,69 грн - збитків.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пеня за прострочу платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (ч. 2 ст. 343 ГК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. договору).

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивач, керуючись п. 8.2. договору, нарахував відповідачу пеню в сумі 96 431, 84 грн., яка нарахована за зобов`язаннями за грудень 2018 року, січень, лютий, березень, квітень 2019 року.

Суд першої інстанції, здійснивши перевірку правильності нарахованої суми пені в сумі 96 431, 84 грн., зазначив, що нарахування пені здійснено арифметично вірно, відповідно до вимог законодавства та умов договору.

Колегія суддів зазначає, що відповідач у відзиві на позов просив суд першої інстанції зменшити на 99 % заявлений до стягнення розмір пені та 3 % річних, посилаючись на майновий стан (в частині відшкодування різниці у тарифах серед населення, організаціям, установам, що фінансуються з Державного та місцевого бюджетів, і які із Державного бюджету відповідачу не відшкодовані), а також те, що відповідач є комунальним підприємством, що створене для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні та змушене надавати послуги за вартістю, нижчою від її собівартості; сплата штрафних санкцій в повному обсязі, у даному випадку, зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і інші інтереси щодо можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання м. Здолбунова Рівненської області.

Оцінивши наведені відповідачем доводи та надані докази на підтвердження своєї позиції, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру належної до сплати пені на 50 %, до 48 215, 92 грн.

Досліджуючи обставини у справі та докази у ній, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення пені на 50 %, з врахуванням наступного.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У частині першій статті 230 ГК України унормовано, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 р. у справі №912/1703/18, від якого колегія суддів не вважає за необхідне відступати при розгляді справи.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Апеляційний господарський суд констатує, що доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків у позивача через неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань матеріали справи не містять.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги доводи відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру присудженої до стягнення пені на 50 %. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також апеляційним судом враховується, що стягнення на користь позивача 3 % річних, інфляційних втрат та збитків певною мірою компенсує знецінення несплачених відповідачем коштів, що при зменшенні розміру пені позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599 ЦК України, ст. ст. 236, 238 ГПК України, оскільки суд з`ясував обставини, передбачені зазначеними нормами, з урахуванням наявних у справі доказів.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині зменшення розміру 3 % річних на 50 %, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018р. у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 р. у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 р. у справі №903/962/17, від 23.05.2018 р. у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 р. у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 р. у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 р. у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 р. у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

При зменшенні розміру 3 % річних на 50 %, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення належних до стягнення сум 3 % річних з урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки обставини у справі № 918/1190/20 та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи № 918/1190/20, сторони в договорі не передбачили інший розмір відсоток річних, а тому стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення. Заявлений позивачем до стягнення розмір 3 % річних не є надмірним, а є співмірним з розміром заявленої до стягнення з відповідача заборгованості.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

В свою чергу, зменшення належної до стягнення пені у даній справі є розумним балансом між інтересами боржника та кредитора у даній справі. Колегія суддів звертає увагу на те, що заборгованість повною мірою не була сплачена відповідачем і на даний час, тому зменшення на 50% заявлених до стягнення 3 % річних не відповідає ні нормам права, ні конкретним обставинам у даній справі.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Звертаючись з вимогою про стягнення 3 % річних за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розміру дійсних майнових втрат, яких він зазнав, тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на викладене, колегія суддів в цій частині погоджується із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, тому приходить до висновку, що суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір 3 % річних на 50 %, оскільки обставини у даній справі не є винятковими для зменшення сум 3 % річних з врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Відтак, беручи до уваги встановлені обставини у справі, а також здійснивши перевірку правильності нарахованих позивачем 3 % річних, виходячи із заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в сумі 51 733,77 грн за період 26.01.2019 року по 19.10.2020 року

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Посилання відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, з врахуванням встановлених судом вище обставин у справі, не можна вважати такими, що можуть спростовувати висновки суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів п. 1 та п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що згідно з п. 1 та п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України рішення Господарського суду Рівненської області від 19.03.2021 р. у справі № 918/1190/20 підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 25 866, 89 грн - 3 % річних, з прийняття в цій частині рішення про задоволення позову.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку із її частковим задоволенням покладається на відповідача згідно ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 19.03.2021 р. у справі № 918/1190/20 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 25 866, 88 грн - 3 % річних.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія" (35701, Рівненська область, м. Здолбунів, вул. Шкільна, буд. 40А ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 25 866, 89 грн - 3 % річних.

3. В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 19.03.2021 р. у справі №918/1190/20 - залишити без змін.

4. Стягнути з Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія" (35701, Рівненська область, м. Здолбунів, вул. Шкільна, буд.40А ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 1 189,03 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити видачу судових наказів Господарському суду Рівненської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

7. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст рішення складено 18 червня 2021р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.