ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 910/17176/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 02.06.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.02.2021 (повний текст складено 11.03.2021)

у справі №910/17176/20 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ"

до 1) Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергума 2010"

про визнання недійсним договору від 14.08.2020 р. № 220085522,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" (далі - позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергума 2010" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору споживача на надання послуг з розподілу електричної енергії від 14.08.2020 № 220085522, що укладений між приватним акціонерним товариством " ДТЕК Київські регіональні електромережі " та товариством з обмеженою відповідальністю " Інтергума 2010 "

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір від 14.08.2020 р. № 220085522.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не оспорює право відповідачів на укладання договору на розподіл електричної енергії, позивач ставить під сумнів саме дотримання відповідачами вимог діючого законодавства при укладенні спірного договору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20. Призначено справу до розгляду на 02.06.2021.

18.05.2021 від відповідача-2 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 без змін.

Представники відповідачів з`явились в судове засідання 02.06.2021 та надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання 02.06.2021 не з`явився. Про поважність неявки в судове засідання не повідомив.

У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 02.06.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 14.08.2020 між відповідачем-1 (оператором системи розподілу) та відповідачем-2 (споживачем) був укладений договір споживача на надання послуг з розподілу електричної енергії № 220085522.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач-1 надає відповідачу-2 послуги з розподілу (передачі) електричної енергії параметри якості якої відповідають показникам, визначеним кодексом системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309 та кодексу систем розподілу затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 310, згідно з "Правилами роздрібного ринку електричної енергії", затверджених постановою НКРЕКП України № 312 від 14.03.2018 за об`єктом нерухомого майна по вул. Леваневського, 85 в місті Біла Церква, технічні параметри якого фіксуються в паспорті точки розподілу за об`єктом споживача, який є додатком 2 до договору.

Позивачем заявлені вимоги про визнання вказаного договору недійсним.

Вказані вимоги позивача ґрунтуються на твердженнях, що він є власником нерухомого майна за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85 та 60 трансформаторних підстанцій, повітряних та кабельних мереж, здійснює забезпечення себе та субспоживачів електроенергією; на підставі договору здійснюється спільне з постачальником користування технологічними мережами; спірним договором порушено право власності позивача на технологічні мережі; договір укладений за відсутності у відповідача-2 всього обсягу правосуб`єктності, при укладенні спірного договору порушено порядок приєднання до системи розподілу, порушено порядок укладення спірного договору, оскільки не відбулося переходу права власності на електроустановки, а лише прав власності на нерухоме майно та інше.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для визнання договору споживача на надання послуг з розподілу електричної енергії від 14.08.2020 № 220085522 недійсним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що враховуючи відсутність у позивача доказів підтверджуючих його права власності чи користування на об`єкт нерухомого майна та електричні мережі по вулиці Леваневського, 85 в місті Біла Церква, зміст договору про розподіл електричної енергії від 14.08.2020 р. № 220085522 не суперечить Цивільному кодексу України та іншим нормативно - правовим актам, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вказаний договір укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 у встановленій формі, відповідно до вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, з необхідним обсягом цивільної дієздатності у сторін. Волевиявлення учасників правочину носить вільний характер і відповідає їх внутрішній волі. Спірний договір про розподіл електричної енергії спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину (у даному випадку - договір споживача на надання послуг з розподілу електричної енергії від 14.08.2020 № 220085522) саме позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути не сторона (учасник) оспорюваного правочину лише у випадку, якщо відповідна особа доведе суду належними та допустимими доказами факт порушення оспорюваним правочином її прав та охоронюваних законом інтересів, а суд в такому випадку перевіряє доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.

Колегією суддів встановлено, що у позовній заяві позивач стверджує, що є власником нежитлових будівель за адресою: вул. Леваневського, 85 в місті Біла Церква з реєстраційними номерами: 3750526, 27465296, 23168044, 23168126, 23168577, 23168755, 23168921, 23169003, 23169092, 23169141, 28299956, 23166022

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, та не спростовано скаржником у своїй апеляційній скарзі, зазначені об`єкти вибули із власності скаржника у грудні 2017 р. на підставі вимоги ПАТ " Сбербанк " № 7543/5/28-2 від 26.07.2017 по іпотечному договору, який посвідчений 17.06.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. (реєстровий номер 460), договору про внесення змін та доповнень, який посвідчений 22.06.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. (реєстровий номер 498), договору про внесення змін та доповнень № 2, який посвідчений 25.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. (реєстровий номер 462), та були зареєстровані за АТ "Сбербанк" на праві приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами № 03, 103, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03.

В подальшому, 14.02.2020 між АТ " Сбербанк " (продавцем) та ТОВ "Інтергума - 2010" (покупцем) був укладений договір купівлі - продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. за реєстровим номером 353.

На підставі вказаного договору на умовах розстрочення платежу продавець продав, а покупець придбав нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85, зокрема:

- нежитлова будівля, загальною площею 191621,6 кв.м.

- нежитлова будівля, літ. А-6, загальною площею 3851,4 кв.м., опис об`єкта - бункерний склад сажі, А - 6, 3851,4 кв.м.

- нежитлова будівля, літ. 2М загальною площею 934,7 кв.м., опис об`єкта - прохідна № 2.

- нежитлова будівля, літ. О, загальною площею 5747,1 кв.м., опис об`єкта - адміністративно - побутовий корпус № 1 "О"

- нежитлові будівлі: літ. "А" пл. 1565,0 кв.м., літ. "Б" пл. 360,5 кв.м., літ. "В" пл. 125,3 кв.м., літ. "Г" пл. 65,0 кв.м., літ. "Д" пл. 138,9 кв.м., опис об`єктів: склад масел, літ. "А" пл. 1565 кв.м., тепляк "Б", 360,5 кв.м., АБК "В", 125, 3 кв.м., насосна, літ. "Г" пл. 65,0 кв.м., механічна майстерня, літ. "Д" пл. 138,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85 приміщення 1.

- нежитлове приміщення, загальною площею 8556,0 кв.м. в нежитловій будівлі літ " Р ", опис об`єкта - адміністративно - побутовий корпус № 3 літ. "Р" пл. 8556,0 кв.м.

- нежитлова будівля, літ. "2Р", загальною площею 17,0 кв.м., опис об`єкта: караульне приміщення, "2Р", 17,0 кв.м.

- нежитлова будівля, літ. "Н", загальною площею 140,8 кв.м., опис об`єкта: корпус № 100, літ. "Н", 140,8 кв.м.

- нежитлова будівля, літ. "Л", загальною площею 241,5 кв.м., опис об`єкта: насосна станція, літ. "Л", 241,5 кв.м.

- нежитлова будівля, "2О", загальною площею 16,9 кв.м., опис об`єкта: вагова автомобільна, "2О", 16,9 кв.м.

- нежитлова будівля, літ "Е", загальною площею 1100,8 кв.м., опис об`єкта: модуль центральної заводської лабораторії "Е", 1100,8 кв. м.

Зазначені об`єкти на момент їх продажу ТОВ "Інтергума-2010" належали АТ "Сбербанк" на праві приватної власності (зареєстровані за АТ "Сбербанк" на праві приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами № 03, 103, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03, 03 ), а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірним договором права позивача не були порушені, у зв`язку з відсутністю будь-яких об`єктів нерухомого майна позивача за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85

Спірний договір укладений відповідачем-1 з ТОВ "Інтергума-2010" на правах користувача, який набув право власності на об`єкт приєднаний раніше до електричної мережі основного споживача - ТОВ "Преміорі", тобто таким чином змінився власник електроустановки (об`єкту нерухомого майна, як комплексу взаємопов`язаних устаткування і споруд, призначених для споживання електричної енергії), а не приєднано нового споживача, як стверджує позивач.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача доказів підтверджуючих його права власності чи користування на об`єкт нерухомого майна та електричні мережі по вулиці Леваневського, 85 в місті Біла Церква, зміст договору про розподіл електричної енергії від 14.08.2020 № 220085522, на переконання колегії суддів, не суперечить Цивільному кодексу України та іншим нормативно - правовим актам, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За висновками колегії суддів, вказаний договір укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 у встановленій формі, відповідно до вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, з необхідним обсягом цивільної дієздатності у сторін. Волевиявлення учасників правочину носить вільний характер і відповідає їх внутрішній волі. Спірний договір про розподіл електричної енергії спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер ГТВ" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/17176/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/17176/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Cуду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.06.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв