ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2021 справа № 914/560/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ СІНЕРГІЯ», м. Дніпро

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБЕР», м. Львів

про: визнання недійсним Договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 207 від 30 листопада 2020 року.

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

від позивача: К.Ю. Левковська представник;

від відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариста з обмеженою відповідальністю «МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ СІНЕРГІЯ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБЕР» про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 207 від 30 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 10.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.04.2021. В подальшому розгляд справи відкладено на 06.05.2021. Ухвалою суду від 06.05.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/560/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 31.05.2021. Ухвалою суду від 31.05.2021 закрито підготовче провадження у справі № 914/560/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.06.2021.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір купівлі продажу нафтопродуктів №207 від 30.11.2020 був укладений всупереч нормам чинного законодавства, а саме, особа, яка уклала цей договір від імені продавця не мала необхідного обсягу дієздатності у зв`язку з чим позивач вважає, що такий правочин підлягає визнанню недійсним.

В судове засідання 14.06.2021 представник відповідача не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимог ухвали суду від 10.03.2021 не виконав.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 10.03.2021 була направлена судом 11.03.2021 рекомендованим листом на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Конверт з ухвалою суду від 10.03.2021, надісланий на адресу відповідача, 22.04.2021 повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою про причину повернення (досилання): «за закінченням встановленого строку зберігання».

За результатом судового засідання 05.04.2021, у зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, судом, 07.04.2021 надіслано на адресу відповідача рекомендованим листом ухвалу виклик від 05.04.2021, який повернувся на адресу суду 14.05.2021 з відміткою про причину повернення (досилання): «за закінченням встановленого строку зберігання».

В подальшому судом, неодноразово відкладався розгляд справи з метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи, однак, надіслана поштова кореспонденція повернулась на адресу суду.

Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвали суду, надісланої рекомендованим листом, відповідачем та повернення її до суду з відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання» є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання, тобто, є власною волею відповідача.

Судом, також, враховано те, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Однак, відповідачем не повідомлено суд про зміну місцезнаходження та не забезпечено внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

В судовому засіданні 14.06.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представника позивача, присутнього в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено судом, 30 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ СІНЕРГІЯ» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНБЕР» (Продавець) був укладений Договір купівлі-продажу нафтопродуктів № 207 (далі - Договір), відповідно до якого Продавець зобов`язується на умовах, які вказані у цьому Договорі, продавати і відпускати у власність Покупцю паливні картки (далі - скретч-картки), що надають право на одержання нафтопродуктів на АЗС емітента скретч-картки та/або АЗС партнерів, а Покупець зобов`язується оплачувати вартість відпущених у такий спосіб нафтопродуктів згідно умов Договору. Кількість, якість, асортимент, ціна та загальна вартість нафтопродуктів визначається у Рахунках та видаткових накладних, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Спірний договір з боку Продавця був підписаний директором ТОВ «ФІНБЕР» Галабут Романом Андрійовичем.

Відповідно до п. 2.1 Договору відпуск нафтопродуктів за скетч-картками здійснюється після перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця згідно оформленого рахунку та/або видаткової накладної.

Сторонами у п. 2.2 Договору визначено, що термін оплати - повна передоплата усієї, вартості товару та/або протягом 60-ти календарних днів з дати поставки товару та підписанню видаткових накладних.

Також, пунктом 5.2. Договору визначено, що загальна вартість нафтопродуктів, що відпускається згідно умов цього Договору визначається, виходячи з цін на нафтопродукти, асортименту та загальної кількості нафтопродуктів отриманих Покупцем, за всіма видатковими накладними протягом терміну дії цього Договору.

Відповідно до умов Договору Продавець (Відповідач) поставив товар, що підтверджується наступними видатковими накладними, які підписані сторонами та скріплені

печатками Сторін:

1) Видаткова накладна № 14 від 01 грудня 2020 р., товар Паливо дизельне ЄВРО картки на отримання пального 10, 20л., у кількості 34 100л. на загальну суму 750 472,80 грн. з ПДВ.

2) Видаткова накладна № 16 від 03 грудня 2020 р., товар Паливо дизельне ЄВРО картки на отримання пального 10, 20л., у кількості 34 500 л. на загальну суму 759 276,00 грн. з ПДВ.

3) Видаткова накладна № 4 від 07 грудня 2020 р., товар Паливо дизельне ЄВРО картки на отримання пального 10, 20л., у кількості 34 000 л. на загальну суму 748 272,00 грн. з ПДВ.

4) Видаткова накладна № 5 від 09 грудня 2020 р., товар Паливо дизельне ЄВРО картки на отримання пального 10, 20л., у кількості 33 720 л. на загальну суму 742 109,76 грн. з ПДВ.

Отже, за Договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 207 від 30 листопада 2020 року ТОВ «ФІНБЕР» поставило ТОВ « МБК СІНЕРГІЯ» товар (Паливо дизельне ЄВРО картки на отримання пального 10, 20л.) на загальну суму 3 000 130,56 грн разом з ПДВ.

Так, ТОВ «МБК СІНЕРГІЯ» відповідно до умов Договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 207 від 30 листопада 2020 року було сплачено частину поставленої нафтопродукції на суму 306 013,32 грн, що підтверджується Платіжним дорученням № 7799 від 24 грудня 2020 року.

Як вбачається з позовної заяви, ТОВ «МБК СІНЕРГІЯ» звернулась з позовом до суду з вимогою про визнання договору купівлі продажу від 30.11.2020 №207 недійсним, оскільки останній укладений всупереч вимогам законодавства, а саме: за відсутності рішення загальних зборів учасників відповідача про надання повноважень директору товариства на укладення значних правочинів.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, спірний договір купівлі-продажу нафтородуктів від 30.11.2020 укладено між ТзОВ «Монтажно будівельна компанія «Сінергія» та ТзОВ «Фінбер», на виконання якого продавець поставив покупцю товар на загальну суму 3000130,56 грн, а покупець сплатив частину поставленої нафтопродукції на суму 306013,32 грн.

На думку позивача, зазначений правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки був підписаний директором відповідача Галабут Р.А. з перевищенням своїх повноважень, а саме: за відсутності рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Фінбер» про надання повноважень директору Товариства на укладення спірного договору.

Згідно ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З наведеної норми вбачається, що твердження позивача про відсутність схвалення товариством спірного правочину, як укладеного представником товариства з перевищенням повноважень, спростовується тим, що позивач не врахував диспозитивний характер норми ч.1 ст.241 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Стаття 241 ЦК України не обмежує дії, що можуть свідчити про схвалення правочину, певним вичерпним колом обставин. Зазначена норма також не встановлює обмежень щодо часу здійснення відповідних дій.

Визначальним у вчиненні дій щодо схвалення правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, є зміст таких дій, оскільки вони мають свідчити про прийняття правочину до виконання. Очевидно також, що таке схвалення повинно бути до прийняття рішення у справі про визнання правочину недійсним.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду від 13.10.2009 №18/87, схвалення правочину можливе у різних формах. По-перше, якщо особа, яку представляють, прямо заявила про це в письмовій формі. По-друге, шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину (виплата контрагенту грошової суми, прийняття або передання майна тощо). Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов`язків як сторони за правочином з цього моменту.

Водночас матеріалами справи встановлено, а сторонами у справі не заперечується факт повного виконання спірного договору купівлі-продажу продавцем та часткового його виконання покупцем, доказами чого є підписані сторонами видаткові накладні та платіжне доручення.

Отже, контрагенти за спірним договором не лише вчинили дії, що свідчать про прийняття його до виконання, але й виконали цей правочин у повному обсязі. Доказів повернення продавцем (скаржником) вказаної суми коштів відповідачу, як помилково сплачених, судом не встановлено, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Таким чином, якщо навіть припустити можливість вчинення спірних правочинів представником товариства з перевищенням повноважень, то наведені вище докази переконливо свідчать про наступне схвалення спірного договору товариством та обумовлену цим відсутність підстав для визнання його недійсним.

Щодо посилання позивача на ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю», то позивачем не долучено жодних доказів суми вартості чистих активів відповідача відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності. А тому, твердження позивача про те, що ціна спірного договору становить більше ніж 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідача є необґрунтоване належними, достовірними та допустимий доказами.

Як вбачається з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директор Галабут Р.А. є єдиним засновником товариства, відсоток частки статутного капіталу в юридичній особі якого становить 100.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підстави для визнання договору купівлі продажу нафтопродуктів від 30.11.2020 №207, укладеного між ТзОВ «Монтажно будівельна компанія «Сінергія» та ТзОВ «Фінбер» - відсутні.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими не доведеними належними та допустимими доказами, а тому заявлені вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10,12,20,73,74,75,76,79, 123, 129,232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 15.06.2021.

Суддя Н.Є. Березяк