РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2021Справа № 910/5723/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Будсервіс" до комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення 67 136,83 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Будсервіс" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договору № 52.20-96, укладеного 14 лютого 2020 року між ним та комунальним підприємством "Київпастранс" (далі - Підприємство), позивач згідно з видатковими накладними поставив відповідачу товар на загальну суму 64 650,00 грн. Оскільки Підприємство взяте на себе за вказаною угодою зобов`язання щодо оплати вартості цієї продукції та послуг не виконало, заборгувавши таким чином позивачу 64 650,00 грн., останній, посилаючись на статті 16, 509, 526, 530, 610-612, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 216, 217, 230, 231, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу, а також 356,03 грн. трьох процентів річних, 646,50 грн. інфляційних втрат та 1 484,30 грн. пені, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків. Крім того, Товариство просило суд стягнути з Підприємства суму понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 250,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12 квітня 2021 року вищенаведену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5723/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

6 травня 2021 року до суду надійшов відзив Підприємства від 5 травня 2021 року № 06-1/815, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з останнього 9 600,00 грн. у зв`язку зі сплатою вказаної суми на рахунок Товариства, що підтверджується копією платіжного доручення від 7 квітня 2021 року № КТД02197/4. Крім того, у цей же день до суду надійшло клопотання відповідача від 5 травня 2021 року № 06-1/816, в якому останнє просило зменшити позивачу розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 2 270,00 грн., оскільки, на його думку, дана справа не може відноситись до складних і заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 8 250,00 грн. є значно завищеними та необґрунтованими.

10 червня 2021 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла заява позивача від 9 червня 2021 року, в якій останній відмовився від частини пред`явлених ним позовних вимог щодо стягнення з Підприємства суми основного боргу в розмірі 9 600,00 грн. у зв`язку з її оплатою відповідачем після пред`явлення даного позову та просив суд стягнути з відповідача 50 050,15 грн. основного боргу, 356,03 грн. трьох процентів річних, 646,50 грн. інфляційних втрат, 1 484,30 грн. пені, 2 270,00 грн. судового збору та 8 250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Також 10 червня 2021 року через загальний відділ канцелярії суду надійшло клопотання позивача від 9 червня 2021 року про долучення доказів понесених ним витрат на правничу допомогу.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2020 року між Підприємством та Товариством було укладено договір № 52.20-96, за умовами якого останнє зобов`язалося поставити та передати у власність покупцю: "Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху", код 34630000-2 за ДК 021:2015 (втулки, гайки, гальмівні механізми для тролейбусів), а відповідач - сплатити вартість отриманого товару в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (додаток № 1), що додається до договору та є його невід`ємною частиною.

Вказаний правочин підписаний уповноваженим представниками його сторін, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 3.1 сума цього правочину визначається у специфікації (додаток № 1) і становить 1 206 250,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 4.1 даної угоди визначено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати підписання покупцем видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

Згідно з розділом 5 договору поставка товару здійснюється окремими партіями на умовах DDP за окремою письмовою заявкою філії, відокремленого підрозділу покупця із зазначенням необхідних найменувань та кількості товару в межах специфікації (додаток № 1), виходячи з їх виробничої необхідності.

За умовами пункту 7.1 договору в разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за вказаним правочином, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє по 31 грудня 2020 року, але в будь якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному правочину (пункт 11.1 цієї угоди).

Згідно з пунктом 1.1 додатку № 3 до спірного договору датою поставки товару вважається відповідна дата підписання сторонами накладної на фактично поставлений товар.

31 грудня 2020 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору поставки від 14 лютого 2020 року № 52.20-96, за умовами якої сторони домовилися збільшити обсяги закупівлі товару та відповідно викласти пункт 3.1 договору в іншій редакції, відповідно до якої сума договору збільшилася до 1 443 642,50 грн. з ПДВ. Також даною додатковою угодою сторони продовжили строк дії договору на строк, достатній для проведення закупівлі на початку 2021 року.

Дані зміни набрали чинності з моменту підписання даної додаткової угоди та діють до підписання нового договору за результатами проведення покупцем процедури закупівлі з аналогічним предметом (скасувальна обставина), але не довше 1 червня 2021 року та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, які виникли під час дії цієї додаткової угоди (пункт 4 додаткової угоди № 1 до договору).

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначеного договору Товариство поставило, а відповідач прийняв товар на загальну суму 64 650,00 грн. згідно з видатковими накладними від 1 грудня 2020 року: № РН-0000648 на суму 9 600,00 грн., № РН-0000650 на суму 25 800,00 грн., № РН-0000651 на суму 25 800,00 грн., № РН-0000655 на суму 3 450,00 грн.

Факт поставки вказаного товару підтверджується наявними у матеріалах даної справи копіями вищенаведених накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками цих суб`єктів господарювання.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за вищенаведеним договором поставки також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

Проте всупереч положенням вищенаведеного правочину Підприємство взятий на себе обов`язок з оплати вартості поставленого йому товару не виконало, у зв`язку з чим на дату подання цього позову заборгованість відповідача за вказаним договором становила 64 650,00 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У той же час пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Частиною 1 статті 516 ЦК України унормовано, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, 10 червня 2021 року через загальний відділ канцелярії суду позивачем було подано заяву від 9 червня 2021 року, в якій останній відмовився від частини пред`явлених ним позовних вимог щодо стягнення з Підприємства суми основного боргу в розмірі 9 600,00 грн. у зв`язку з оплатою відповідачем цієї суми до пред`явлення даного позову, та просив суд стягнути з відповідача 50 050,15 грн. основного боргу, 356,03 грн. трьох процентів річних, 646,50 грн. інфляційних втрат та 1 484,30 грн. пені. Вказана заява підписана уповноваженою особою позивача - адвокатом Клименком Микитою Сергійовичем, який діє без будь-яких обмежень чи застережень.

Відповідно до частини 2 статті 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову суд роз`яснює наслідки відповідної процесуальної дії, перевіряє, чи не обмежений представник позивача у повноваженнях на її вчинення.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

За висновком суду, відмова позивача від частини вказаних позовних вимог не суперечить чинному законодавству і не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, у зв`язку з чим суд приймає відмову Товариства від позову у вищенаведеній частині та закриває провадження у справі № 910/5723/21 у частині вимог позивача про стягнення з Підприємства суми основного боргу в розмірі 9 600,00 грн.

Суд додатково наголошує, що за умовами частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

У той же час, враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за вищенаведеним договором, яка становить 55 050,00 грн., не заперечувалася останнім, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Підприємство на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого йому товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 484,30 грн. пені, з яких: 220,41 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 1 грудня 2020 року № РН-0000648 у розмірі 9 600,00 грн. у період з 31 січня 2021 року по 7 квітня 2021 року, 592,34 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 1 грудня 2020 року № РН-0000650 у розмірі 25 800,00 грн. у період з 31 січня 2021 року по 7 квітня 2021 року, 592,34 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 1 грудня 2020 року № РН-0000651 у розмірі 25 800,00 грн. у період з 31 січня 2021 року по 7 квітня 2021 року, 79,21 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 1 грудня 2020 року № РН-0000655 у розмірі 3 450,00 грн. у період з 31 січня 2021 року по 7 квітня 2021 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.3 даного правочину сторони передбачили, що за порушення термінів оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від вартості поставленого в строк товару, за кожен день прострочення оплати.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши перерахунок вказаної штрафної санкції, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою пені, яка підлягає стягненню з Підприємства на користь позивача за видатковою накладною від 1 грудня 2020 року № РН-0000648, є пеня в розмірі 216,99 грн., нарахована у період з 31 січня 2021 року по 6 квітня 2021 року на суму основного боргу в розмірі 9 600,00 грн., оскільки сплата заборгованості за вказаною накладною відбулася 7 квітня 2021 року. Водночас суд погоджується з правильністю нарахування позивачем пені за інші періоди. Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені у загальному розмірі 1 480,88 грн., тоді як у задоволенні вимог Товариства до Підприємства про стягнення цієї штрафної санкції в сумі 3,42 грн. слід відмовити.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивач також просив суд стягнути з Підприємства 356,03 грн. трьох процентів річних та 646,50 грн. інфляційних втрат по кожній накладній окремо за період з 31 січня 2021 року по 7 квітня 2021 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок трьох процентів річних нарахованих по видатковій накладній від 1 грудня 2021 року № РН-0000648, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою цієї компенсаційної виплати, яка підлягає стягненню з Підприємства на користь позивача, є три проценти річних у розмірі 52,08 грн., нараховані у період з 31 січня 2021 року по 6 квітня 2021 року на суму основного боргу в розмірі 9 600,00 грн. Водночас суд погоджується з правильністю нарахування позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат за інші періоди. Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума трьох процентів річних у загальному розмірі 355,24 грн. та 646,50 грн. інфляційних втрат.

Водночас у задоволенні вимог Товариства до Підприємства про стягнення трьох процентів річних в сумі 0,79 грн. слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини 4 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі суд, зокрема, вирішує питання про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається у разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом із тим, за приписами частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи клопотання позивача про повернення йому сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті.

Крім того, у своїй позовній заяві Товариство просило суд стягнути з відповідача суму понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 250,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2020 року між Товариством та адвокатським бюро "Микити Клименка" (далі - Бюро) укладено договір про надання правової допомоги № 001, за умовами якого останнє зобов`язалося надавати клієнту правничу допомогу, а клієнт - прийняти її та оплатити вартість отриманих послуг за цією угодою.

За пунктом 4.2 даного договору порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), розмір гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, здачі-прийняття послуг (робіт) тощо визначаються в додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами.

Відповідно до додатку № 19 до цього правочину Товариство доручило Бюро надати послуги по стягненню з Підприємства заборгованості за договором від 14 лютого 2020 року № 52.20-96. Вартість вказаних послуг Бюро, з урахуванням витраченого часу (близько 6 годин), складності справи, кваліфікації й досвіду адвоката Клименка М.С., та з урахуванням фінансового стану клієнта, було визначено в розмірі 8 250,00 грн.

12 квітня 2021 року між Товариством та Бюро підписано акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 8 250,00 грн.

На підтвердження того, що Клименко Микита Сергійович, який надавав правову допомогу, є адвокатом Бюро, до позовної заяви було додано: копію відповідного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 3 жовтня 2013 року № 5426, а також ордер від 7 квітня 2021 року серія АА № 1096020, виданого Бюро, що підтверджує повноваження наведеного адвоката на представництво інтересів Товариства в суді.

Судом встановлено, що Товариство сплатило на рахунок Бюро 8 250,00 грн. згідно з платіжним дорученням від 5 квітня 2021 року № 327.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншого учасника справи в разі наявності заперечень такої особи щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У своєму відзиві на позов відповідач зазначив, що заявлений Товариством розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та неспівмірним з наданими адвокатом послугами.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотриманням вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За висновками суду, заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

З урахуванням предмету та підстав позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, витраченого адвокатом часу (близько 6 годин), беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін, наявність обґрунтованих заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, відмову від частини позовних вимог за закриття провадження у справі в цій частині, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити заявлену суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в справі № 910/5723/21 у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства "Київпастранс" (04070, місто Київ, вулиця Набережне Шосе, будинок 2; ідентифікаційний код 31725604) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Будсервіс" (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Володимирська, будинок 152А; ідентифікаційний код 21745856) 55 050 (п`ятдесят п`ять тисяч п`ятдесят) грн. 15 коп. основного боргу, 1 480 (одну тисячу чотириста вісімдесят) грн. 88 коп. пені, 355 (триста п`ятдесят п`ять) грн. 24 коп. трьох процентів річних, 646 (шістсот сорок шість) грн. 50 коп. інфляційних втрат, 1 945 (одну тисячу дев`ятсот сорок п`ять) грн. 27 коп. судового збору, а також 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Будсервіс" до комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення 9 600,00 грн. основного боргу закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14 травня 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко