ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Справа № 902/97/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Саврій В.А. , суддя Тимошенко О.М.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА"

на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 25.03.21р. суддею Матвійчуком В.В. о 16:27 год. у м.Вінниці, повний текст складено 30.03.21р.

у справі № 902/97/21

за позовом Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004"

до Приватного підприємства "Діброва ТА"

про стягнення 155377,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 позов Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 155377,36грн. задоволено.

Стягнуто з Приватного підприємства "Діброва ТА" на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" грошові кошти в сумі 155377,36грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 2330,66грн..

Також, витрати відповідача на професійну правничу допомогу залишено за Приватним підприємством "Діброва ТА".

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне підприємство "Діброва ТА" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити у повному обсязі. Також, просить стягнути з позивача суму сплаченого судового збору.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що матеріалами справи підтверджується те, що відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав (договору №27 з додатками), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а тому заявлені до стягнення кошти не можуть бути стягнуті в порядку приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України. При цьому, правовідносини сторін у цій частині регулюються нормами зобов`язального права, а не ст.1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог;

- покликається на те, що у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зауважив, що не погоджується з позицією позивача оскільки набуття та збереження відповідачем майна (грошових коштів) позивача відбулось на підставі договірних відносин, що виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України. При цьому, суд не відмовив у задоволенні позовних вимог, а самостійно здійснив правову кваліфікацію вимог позивача та застосував для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, які стороною позивача не були обрані, при поданні позову. Таким чином, суд з власної ініціативи застосував до спірних правовідносин положення ст.849 ЦК України, чим на думку скаржника порушив норми процесуального права (вийшов за межі позовних вимог) та допустив неправильне застосування норми права матеріального;

- зазначає, що ч.2 ст.46 ГГІК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у ст.42 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Згідно з ч.3 цієї ж статті ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Отже визначені наведеними нормами ГПК України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом. Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19.02.2019р. у справі №824/399/17-а). Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу;

- вважає, що положення ГК України містять ряд самостійних підстав для стягнення коштів, і суд встановивши, що у даній справі такою підставою позивачем обрано саме ст.1212 ГК України та застосувавши приписи ст.849 ЦК України, місцевий господарський суд тим самим самостійно змінив підстави позову та вийшов за межі позовних вимог, а тому вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд в порушення принципу диспозитивності дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому рішення гсуду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню з постановлянням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 29.04.2021р. апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

12.05.2021р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду від 29.04.2021р. про залишення апеляційної скарги без руху від Приватного підприємства "Діброва ТА" надійшла заява від 11.05.2021р. з додатками, зокрема квитанцією від 11.05.2021р. №0.0..2 про сплату 3490,00грн. судового збору та квитанцією від 11.05.2021р. №0.0..2 про сплату судового збору в розмірі 5,99грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 13.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Діброва ТА" на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 та ухвалено розглянути апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, тощо.

31.05.2021р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також, просить розглянути апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Зокрема, обґрунтовуючи поданий відзив позивач покликається на те, що відповідач залишив поза увагою те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019р. у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Договір підряду №27 від 06.08.2020р. сканкопіями якого обмінялись Сторони є змішаним договором в розумінні п.2 ст.628 ЦК України, згідно якої сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У договорі підряду №27 від 06.08.2020р. містяться елементи договору поставки та підряду.

Позивач сплатив грошові кошти на виконання умов Додатку №2 Специфікація на поставку товару, тому відповідно до п.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, що й було зроблено ПП "Аграрна компанія 2004".

В матеріалах справи наявний лист №35/02 від 10.02.2021р. надісланий ПП "Діброва ТА" для ПП "Аграрна компанія 2004", в якому відповідач підтверджує, що 15.09.2020р. отримав кошти в сумі 155 377,36грн., однак ціни на матеріали виросли та ціна договору стала не актуальною (у зв`язку з цим і не був підписаний оригінал договору). В другому абзаці цього ж листа відповідач підтверджує, що ПП "Аграрна компанія 2004" перерахований аванс, який ПП "Діброва ТА" не було використано.

Тобто, своїми діями ПП "Діброва ТА" підтверджує факт отримання коштів та не освоєння цих коштів в межах їх призначення в повному обсязі. Враховуючи наведе, Господарський суд Вінницької області дійшов вірного висновку про те, що відповідач, який одержав від позивача суму попередньої оплати не приступив до виконання обумовлених договором робіт, та не повернув означенні кошти, при цьому підтвердив факт перерахування позивачем грошових коштів, а тому позивач обґрунтовано вимагає від нього стягнення грошових в розмірі 155377,36грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 02.06.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у справі.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 06.08.2020р. між Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004" (замовник) та Приватним підприємством Діброва ТА (підрядник) укладено договір підряду №27, згідно умов якого підрядник зобов`язався виконати за завданням замовника роботи постачання, монтаж і пусконалагоджувальні роботи системи поливу на об`єкті замовника, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу.

В Додатку №1 до договору сторони погодили технічне завдання на підбір обладнання.

Відповідно до п.1.3 договору, перелік і кількість обладнання, що постачається та передається замовнику, вказані у додатку №2 цього договору (специфікація).

Пунктом 2.1 договору сторонами визначено вартість договору (з урахуванням вартості обладнання і підрядних робіт), та встановлено, що вартість договору є незмінною, і на момент підписання договору становить 431 603,00грн., крім того ПДВ 86320,76грн., що разом становить 517 924,54грн..

Згідно п.3.1 договору, оплата робіт підрядника, виконаних відповідно до умов цього договору здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника відповідно до виставлених останнім рахунків, відповідно до графіка виконання та фінансування робіт, які виконуються сторонами додатком №3 до цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.10.2020р., але в будь-якому випадку до виконання сторонами своїх зобов`язань. (п.12.4 договору)

В подальшому, на підставі виставленого ПП "Діброва ТА" рахунку-фактури №7 від 31.08.2020р., ПП "Аграрна компанія 2004", відповідно до платіжного доручення №97973 від 15.09.2020р. перераховано на рахунок відповідача суму попередньої оплати в розмірі 155377,36грн..

Водночас, ПП "Аграрна компанія 2004" зазначає, що договір підряду №27 від 06.08.2020р. не підписаний сторонами в оригіналі, тільки відбувся обмін сканкопіями. Оскільки сторони не досягли згоди щодо зміни технічного завдання до договору, обмін оригіналом договору №27 від 06.08.2020р. не відбувся, і роботи не виконувались.

Надалі, листом №2111 від 23.11.2020р. ПП "Аграрна компанія 2004" звернулося до ПП "Діброва ТА" про повернення коштів в сумі 155 377,36грн, як помилково перерахованих.

17.12.2020р. ПП "Аграрна компанія 2004" направило ПП "Діброва ТА" досудову вимогу №463 від 17.12.2020р., в якій вимагав, у строк до 24.12.2020р. повернути грошові кошти в сумі 155377,36грн..

Однак, лист №2111 від 23.11.2020р. та досудова вимога №463 від 17.12.2020р. повернуто відділенням поштового зв`язку ПП "Аграрна компанія 2004" без вручення.

За вказаних обставин, Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення грошових коштів в сумі 155 377,36грн..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" посилається на те, що між Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004" та Приватним підприємством "Діброва ТА" на початку серпня 2020 року велися переговори щодо укладення договору підряду.

Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" отримало від Приватного підприємства "Діброва ТА" підписану зі сторони відповідача сканкопію договору №27 від 06.08.2020р., предметом якого сторони визначили постачання, монтаж та пусконалагоджувальні роботи на виконання системи поливу в селі Великі Жеребки Волочиського району Хмельницької області.

15.09.2020р. ПП "Аграрна компанія 2004" згідно виставленого рахунку №7 від 31.08.2020р., перерахувало на розрахунковий рахунок ПП "Діброва ТА" грошові кошти в сумі 155 377,36грн..

Надалі, між сторонами велися переговори щодо зміни технічного завдання до договору, але згоди так і не досягли та обмін оригіналом договору №27 від 06.08.2020р. не відбувся.

Тому, позивач вважає, що грошові кошти були перераховані безпідставно та підлягають поверненню їх власнику - ПП "Аграрна компанія 2004".

У зв`язку з тим, що оригінал договору не підписаний, роботи не виконувались, а договір згідно п.12.4, що передбачений сканкопією договору набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.10.2020р., ПП "Аграрна компанія 2004" направила ПП "Діброва ТА" лист №2111 від 23.11.2020р. на повернення помилково перерахованих коштів, який, як і досудова вимога №463 від 17.12.2020р. про повернення коштів, повернулися відправнику без вручення.

З урахуванням наведених обставин, позивач вважає, що грошові кошти набуті та збережені відповідачем без відповідної правової підстави, та посилаючись на положення ст.1212 ЦК України просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 155 377,36грн..

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 15.02.2021р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/97/21 з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 11.03.2020р..

У визначений судом строк відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.

При розгляді справи 11.03.2021р., судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 11.03.2021р. про оголошення перерви в судовому засіданні до 25.03.2021р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2020р. між Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004" (замовник) та Приватним підприємством "Діброва ТА" (підрядник) укладено договір підряду №27, за умовами якого підрядник зобов`язався виконати за завданням замовника роботи постачання, монтаж і пусконалагоджувальні роботи системи поливу на об`єкті замовника, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу.

У Додатку №1 до договору сторони погодили Технічне завдання на підбір обладнання.

За змістом п.1.3 договору, перелік і кількість обладнання, що постачається та передається замовнику, вказані у Додатку №2 цього договору (Специфікація).

У пункті 2.1 договору сторонами визначено вартість договору (з урахуванням вартості обладнання і підрядних робіт), та встановлено, що вартість Договору є незмінною, і на момент підписання Договору становить 431603,00грн, крім того ПДВ 86320,76грн, що разом становить 517 924,54 грн.

Відповідно до п.3.1 договору оплата робіт підрядника, виконаних відповідно до умов цього договору здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника відповідно до виставлених останнім рахунків, відповідно до Графіка виконання та фінансування робіт, які виконуються сторонами додатком №3 до цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.10.2020р., але в будь-якому випадку до виконання сторонами своїх зобов`язань. (п.12.4 договору).

В подальшому, на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури №7 від 31.08.2020р., позивачем, відповідно до платіжного доручення №97973 від 15.09.2020р. перераховано на рахунок відповідача суму попередньої оплати в розмірі 155377,36грн..

Однак, як вказує позивач, що договір підряду №27 від 06.08.2020р. не підписаний сторонами в оригіналі, тільки відбувся обмін сканкопіями. Оскільки сторони не досягли згоди щодо зміни Технічного завдання до договору, обмін оригіналом договору №27 від 06.08.2020р. не відбувся, і роботи не виконувались.

Листом №2111 від 23.11.2020р. позивач звернувся до відповідача про повернення коштів в сумі 155377,36грн., як помилково перерахованих.

Надалі, 17.12.2020р. позивач направив відповідачу досудову вимогу №463 від 17.12.2020р., в якій вимагав, у строк до 24.12.2020р. повернути грошові кошти в сумі 155 377,36грн..

Однак, лист №2111 від 23.11.2020р. та досудова вимога №463 від 17.12.2020р. повернуто відділенням поштового зв`язку позивачу без вручення.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ч.1 ст.1212 ЦК України, за якими, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України, звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №367/6344/16-ц.

З огляду на викладене, для задоволення позовних вимог на підставі ст.1212 ЦК України необхідно встановити відсутність між сторонами договірних взаємовідносин та як наслідок цього безпідставне отримання відповідачем коштів.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицію місцевого господарського суду про те, що набуття та збереження відповідачем майна (грошових коштів) позивача відбулось на підставі договірних відносин, що виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч.3 ст.162 ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі № 924/1473/15 (провадження №12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18)).

Колегія суддів, враховуючи принцип jura novit curia ("суд знає закони"), згідно якого під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, враховує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду 04.12.2019р. у справі №917/1739/17, від 12.06.2019р. у справі №487/10128/14-ц, від 04.09.2019р. у справі №265/6582/16-ц а також у постанові Верховного Суду від 25.02.2020р. у справі №920/503/19, тощо.

З огляду на викладене, судом враховано вказану правову позицію та обґрунтовано самостійно здійснено правову кваліфікацію вимог позивача та застосовано для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Як встановлено судом, здійснення позивачем оплати рахунку - фактури №7 від 31.08.2020р. на суму 155 377,36грн. з призначенням платежу платіжного доручення: "Згідно рахунку №7 від 31.08.2020 Згідно договору №27 від 06.08.2020 Сума 155377,36грн. ПДВ (20%) 25896,23", свідчить про прийняття пропозиції щодо постачання, монтажу, пусконалагоджувальних робіт системи зрошення.

Отже, зазначені обставини свідчать, що між сторонами було укладено договір підряду у спрощений спосіб, що узгоджується з положеннями ч.1 ст.181 ГК України.

У відповідності до абз.1 ч.1 ст.193 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено здійснення позивачем попередньої оплати за договором.

Однак, як свідчать матеріали справи відповідач взяті на себе зобов`язання щодо виконання передбачених договором не виконав, суми передоплати сплаченої позивачем не повернув, що і спричинило звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Статтею 849 ЦК України визначено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Враховуючи вище викладене в сукупності, а також те, що відповідач, який одержав від позивача суму попередньої оплати не приступив до виконання обумовлених договором робіт, та не повернув означені кошти, при цьому підтвердив факт перерахування позивачем грошових коштів, а тому позивач обґрунтовано вимагає від нього стягнення коштів в розмірі 155377,36грн..

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021р. у справі №902/97/21 - без змін.

2. Справу №902/97/21 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "17" червня 2021 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Тимошенко О.М.