ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" червня 2021 р. Справа № 681/1664/19 (924/881/16)

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Вибодовського О.Д. при секретарі судового засідання Сорока Д.В. розглянувши матеріали

за позовом ОСОБА_1 , м.Полонне

до Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат", м. Полонне Хмельницької області

про стягнення 29 478,22 грн. розрахунку при звільненні та 73 137,30 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні

Представники сторін: не з"явились

Суть:

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2020р. постановлено матеріали справи №681/1664/16 передати до господарського суду Хмельницької області для розгляду в межах справи №924/881/16 про банкрутство ПАТ "Полонський гірничий комбінат", м. Полонне, Хмельницької області.

20.03.2020р. на адресу господарського суду Хмельницької області надійшли матеріали справи Полонського районного суду Хмельницької області №681/1664/16.

Ухвалою суду від 25.03.2020р. справу №681/1664/16 прийнято до розгляду в межах справи №924/881/16 про банкрутство ПАТ "Полонський гірничий комбінат" та призначено до розгляду в засіданні суду.

Матеріали справи №924/881/16 супровідним листом від 29.04.2020р. надіслані до суду апеляційної інстанції.

17.02.2021р. матеріали справи №924/881/16 повернулись до господарського суду Хмельницької області.

Ухвалою суду від 22.02.2021р. розгляд справи №681/1664/19 (924/881/16) призначено в засіданні суду.

На адресу суду 14.06.2021р. від розпорядника майна ПАТ "Полонський гірничий комбінат" надійшло письмове пояснення на позов в якому розпорядник майна посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц наполягає на врахуванні отриманих відповідачем сум та на відповідному зменшені суми стягнення за затримку із виплати заробітної плати, з урахуванням чого погоджується на стягнення заробітної плати у розмірі 8 982,63 грн., та 38 298,08 грн. за затримку розрахунку, а врешті вимог просить відмовити, долучивши до пояснення докази (відомості на виплату грошей за листопад - грудень 2013р., липень 2014р., вересень - листопад 2017р., вересень 2018р.) на підтвердження виплати ОСОБА_1 частини заборгованості по заробітній платі в сумі 8 171,37 грн.

Також, на адресу суду 16.06.2021р. від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

На підставі наказу №39-К від 3.05.2012 року ОСОБА_1 прийнято на посаду водія 1-го класу автомобіля БелАЗ -548А автотранспортного цеху Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат".

В день звільнення ОСОБА_1 не виплачена заборгованість із заробітної плати за періоди:

- лютий 2013 року - 2085,66 грн.;

- березень 2013 року - 2133,74 грн.;

- квітень 2013 року - 2860, 96 грн.;

- травень 2013 року - 2430, 77 грн.;

- червень 2013 року - 2038, 17 грн.;

- липень 2013 року - 2152, 34 грн.;

- листопад 2013 року - 2486, 26 грн.;

- грудень 2013 року - 1571,39 грн.;

- січень 2014 року - 498, 05грн.;

- лютий 2014 року - 498,73 грн.

Всього 18756, 07 грн. без врахування індексації та компенсації за затримку термінів її виплати.

В березні 2014 року за захистом порушеного права ОСОБА_1 звернувся до Полонського районного суду Хмельницької області.

Рішенням Полонського районного суду від 23 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ПАТ "Полонський гірничий комбінат" заборговану заробітну плату за періоди з лютого 2013 року по лютий 2014 року в сумі 17156,07 грн., 54,75 грн. нарахованої компенсації з урахуванням податкових та інших обов"язкових платежів, які підлягають відрахуванню та 200 грн. моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 16 липня 2014 року у справі № 681/643/14-ц рішення Полонського районного суду від 23 квітня 2014 року змінено та стягнуто на ОСОБА_1 користь 2000 грн. моральної шкоди. В решті рішення Полонського районного суду залишено без змін.

Наказом № 58 -к від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 з займаної посади звільнений за власним бажанням.

В день звільнення ОСОБА_1 не виплачена заборгованість із заробітної плати за періоди:

- лютий 2014 року - 2993,60 грн.;

- березень 2014 року - 2411,60 грн.;

- квітень 2014 року - 2808,60 грн.;

- травень 2014 року - 2758,44 грн.;

- червень 2014 року - 4618,88грн.;

- липень 2014 року - 2038,68грн.;

- серпень 2014 року - 754,68 грн.;

- вересень 2014 року - 1578,68 грн.;

- жовтень 2014 року - 1871,56 грн.;

- листопад 2014 року - 2280,88грн.;

- грудень 2014 року - 2532,92 грн.

Всього за 2014 рік - 26648,00 грн.

- лютий 2015 року - 373,78 грн.;

- березень 2015 року - 1188,60 грн.;

- квітень 2015 року - 1267,84 грн.

Всього - 2830, 22 грн. без врахування індексації та компенсації за затримку термінів її виплати.

Страхові внески на загальнообов"язкове державне пенсійне страхування відповідачем сплачено лише з 1 січня по липень 2014 року, а в послідуючих місяцях страхові внески не сплачено.

Для визначення середнього заробітну за два місяця слід врахувати березень - квітень 2015 року, тобто 1188,60 грн. + 1267,84 грн. = 2456,44 грн.

При п"ятиденній робочій неділі одноденний заробіток становитиме: 2456,44 грн. : 44 день = 55,83 грн.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2015 року по 21 листопада 2019 року становить 3310 днів х 55,83 грн. = 73 137,30 грн.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке:

За твердженням Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.11.2016р. №226/168/15-ц, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника як компенсаційна виплата входить до структури заробітної плати та відноситься до додаткової заробітної плати в силу приписів статті 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці». Тому при поданні звільненими працівниками з 01 вересня 2015 року позовів про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як складової заробітної плати до таких працівників застосовуються пільги щодо сплати судового збору, передбачені пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», а в разі апеляційного (та касаційного) оскарження прийнятих судами рішень за результатами розгляду таких позовних вимог працівники звільняються й від сплати судового збору за подання апеляційних (та касаційних) скарг на зазначені судові рішення.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Водночас статтею 5 Закону України «Про судовий збір» установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, для встановлення наявності чи відсутності підстав для відступлення від указаного висновку Верховного Суду України щодо застосування приписів пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» необхідно визначити, чи входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати, у справах про стягнення якої позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції №114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Висновок стосовно застосування приписів пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» при вирішенні спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладений у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16), не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, тому підстави для відступлення від нього відсутні.

Подібні правові висновки викладено, зокрема, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року у справі №910/3262/16 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 234/6607/17 (провадження №61-8015св18), в яких суди зазначили про те, що позивачі звільняються від сплати судового збору за позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який входить до структури заробітної плати.

При цьому Велика Палата Верховного Суду від 30.11.2016р. №226/168/15-ц звертає увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з боржника заборгованість по заробітній платі в сумі 29 478,22 грн. за періоди:

- лютий 2014 року - 2993,60 грн.;

- березень 2014 року - 2411,60 грн.;

- квітень 2014 року - 2808,60 грн.;

- травень 2014 року - 2758,44 грн.;

- червень 2014 року - 4618,88грн.;

- липень 2014 року - 2038,68грн.;

- серпень 2014 року - 754,68 грн.;

- вересень 2014 року - 1578,68 грн.;

- жовтень 2014 року - 1871,56 грн.;

- листопад 2014 року - 2280,88грн.;

- грудень 2014 року - 2532,92 грн.

Всього за 2014 рік - 26648,00 грн.

- лютий 2015 року - 373,78 грн.;

- березень 2015 року - 1188,60 грн.;

- квітень 2015 року - 1267,84 грн.

Всього за 2015 рік 2830, 22 грн.

Всього заборгованість по заробітній платі становить за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року 29 478,22 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2015 року по 21 листопада 2019 року в сумі 73 137,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в день звільнення, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України, відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Також, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день постановлення рішення.

Для визначення середнього заробітну за два місяця слід врахувати березень - квітень 2015 року, тобто 1188,60 грн. + 1267,84 грн. = 2456,44 грн.

При п"ятиденній робочій неділі одноденний заробіток становитиме: 2456,44 грн. : 44 день = 55,83 грн.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2015 року по 21.11.2019 року становитиме 3310 днів х 55,83 грн. = 73 137,30 грн.

При прийнятті рішення у частині стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом врахувується, що в силу частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язковою підставою та складовою відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунку з працівником є наявність вини роботодавця, про що зроблено висновок Верховним Судом України у постанові від 13.03.2017 у справі №6-259цс17.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункти 69-72 постанови).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц зроблено правовий висновок про те, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78 постанови 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Виходячи з частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно із стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає у тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Відтак, зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування у порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи часткове.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункти 81, 82, 84, 86, 87, 92 постанови).

Велика Палата Верховного Суду при перегляді судових рішень у справі №761/9584/15-ц щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки у розрахунку зі звільненим працівником визначила критерії, які необхідно враховувати судам, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні працівника відповідно до статті 117 КЗпП України. Так, суди повинні враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (пункт 91 постанови 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Отже, при розгляді спору щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за прострочення у розрахунку із працівником на дату його звільнення суд повинен врахувати розмір заборгованості роботодавця перед працівником по заробітній платі та інших належних йому виплатах на дату звільнення, тривалість невиплати працівнику основного боргу, дії сторін щодо врегулювання спору, а також забезпечити дотримання розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника.

Разом з тим, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо права суду зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, а також з огляду на обставини здійснення щодо відповідача-роботодавця процедури банкрутства у справі №924/881/16 на стадії розпорядження майном, що вимагає пропорційного та справедливого розподілу активів боржника між усіма його кредиторами, можна дійти висновку про можливість зменшення заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми середнього заробітку за спірний період затримки у розрахунку.

Дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи та додані докази, судом звертається увага та враховується, що позивачу було здійснено часткове погашення заборгованості у розмірі 8 171,37 грн., що підтверджується відомостями на виплату грошей від 18.04.2014р. на суму 500 грн., від 23.05.2021р. на суму 500 грн., від 13.05.2014р. на суму 500 грн., від 02.06.2014р. на суму 500 грн., від 20.06.20214р. на суму 700 грн., липень 2014р. на суму 400 грн., липень 2014р. на суму 500 грн., від 21.09.2017р. на суму 1018,39 грн., від 28.11.2017р. на суму 484,75 грн., від 04.09.2018р. на суму 2068,23 грн., видатковим касовим ордером від 13.08.2014р. на суму 1000 грн.

Таким чином, враховуючи заявлений позивачем розмір заборгованості 29 478,22 грн. та розмір відповідальності за затримку розрахунку при звільненні - 73 137,3 грн., з огляду на часткове погашення позивачу заборгованості у розмірі 8 171,37 грн., що становить 27,72 відсотка усієї заборгованості, - заборгованість по заробітній платі становитиме 21 306,85 грн., а розмір відшкодування за затримку також підлягає зменшенню на 27,72 відсотка, що складатиме 52 863,62 грн.

Зазначені обставини у сукупності свідчать про неспівмірність суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та балансу інтересів роботодавця і працівника.

Обов`язок доказування і подання доказів визначено статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на зазначене вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 29 478,22 грн. заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року та 73 137,30 грн. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2015 року по 21 листопада 2019 року підлягають задоволенню частково, а саме заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року на суму 21 306,85 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2015 року по 21 листопада 2019 року на суму 52 863,62 грн..

Пунктом 1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі слід віднести на відповідача, стягнувши його в дохід державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України та ст. ст.86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат", (м.Полонне, вул.Ак.Герасимчука, 190Б, код: 05471879) на користь ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) 21 306,85 грн. (двадцять одну тисячу триста шість гривень 85 коп.) - заборгованість по заробітній платі, 52 863,62 грн. (п"ятдесят дві тисячі вісімсот шістдесят три гривні 62 коп.) - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Видати наказ.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат", (м.Полонне, вул.Ак.Герасимчука, 190Б, код: 05471879) в дохід Державного бюджету України 2 102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 коп.) - витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя О.Д. Вибодовський

Віддруковано 4 прим:

1- до справи

2- позивачу ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_2 );

3- відповідачу - ПАТ "Полонський гірничий комбінат" (30500, Хмельницька обл., м. Полонне, вул. Академіка Герасимчука, 190б);

4- розпоряднику майна ПАТ "Полонський гірничий комбінат" Ярошу В.Ю. (29000, м. Хмельницький, вул. Гагаріна, 5, к. 333).