ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" червня 2021 р. Cправа № 902/105/21

Господарський суд Вінницької області у складу судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства "АГРО ДОБРОБУТ" (вул. В`ячеслава Чорновола, 41, смт. Катеринопіль, Катеринопільський район, Черкаська область, 20500)

до: Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський" (вул. Соборна, буд. 200, с. Війтівка, Бершадський район, Вінницька область, 24412)

про стягнення 621 354,23 грн.

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О.,

представників сторін:

позивача Юзвяк Т.В. згідно ордеру;

відповідача не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява б/н від 02.02.2021 Приватного підприємства "АГРО ДОБРОБУТ" з вимогами до Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський" про стягнення 621354,23 грн заборгованості за договором поставки насіння №Р150701-ВГ від 15.07.2019 з яких: 479564,28 грн - основний борг, 114346,73 грн - 50% річних, 27443,22 грн - пеня.

В якості підстав заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар згідно Договору поставки насіння №Р150701-ВГ від 15.07.2019.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Колбасову Ф.Ф.

Ухвалою суду від 11.02.2021 відкрито провадження у справі № 902/105/21 за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою підготовче засідання у справі призначено на 25.02.2021.

За наслідками судового засідання, яке відбулося 25.02.2021, в зв`язку з тим, що сторонами не виконано вимог ухвали суду від 11.02.2021, судом ухвалено відкласти підготовче судове засідання до 16.03.2021.

Ухвалою від 16.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/105/21 для судового розгляду по суті на 08.04.2021.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 справу № 902/105/21 передано на розгляд судді Матвійчуку В.В.

Ухвалою суду від 12.04.2021 справу № 902/105/21 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 12.05.2021.

За результатами судового засідання 12.05.2021 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 12.05.2021 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.06.2021.

Ухвалою суду від 25.05.2021 судове засідання у справі, призначене на 08.06.2021, постановлено провести в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Вінницької області. Забезпечено участь представника Приватного підприємства "АГРО ДОБРОБУТ" у розгляді справи № 902/105/21 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за поштовою адресою для реєстрації в EASYCON - ІНФОРМАЦІЯ_1

У визначену судом дату з`явився представник позивача в режимі відеоконференції.

Відповідач правом участі в засіданні суду не скористався, пояснень причин неявки суду не надав. Про призначення розгляду справи по суті на 08.06.2021 повідомлявся ухвалою суду від 12.05.2021, яка вручена під розписку уповноваженому представнику відповідача 21.05.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 045.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про час та місце судового слухання.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Разом з тим, відзив відповідача на позовну заяву до суду не надійшов.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

З урахуванням неявки представника відповідача суд зважає на положення ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 08.06.2021 прийнято судове рішення.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати 08.06.2021 представник позивача не з`явився, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2019 року між Приватним підприємством "АГРО ДОБРОБУТ" (позивач, за Договором Постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Птахокомбінат "Бершадський", (відповідач, за Договором Покупець) укладено Договір поставки насіння №Р050701- ВГ (надалі Договір).

Відповідно до п. п.1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю насіння сільськогосподарських культур (надалі Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що поставці підлягає товар, асортимент, кількість, ціна та вартість якого встановлюється в специфікаціях (додатках до даного Договору, що є невід`ємними його частинами).

Загальну суму (ціну) цього Договору складає вартість всіх Товарів, поставлених на його умовах. (п. 2.2. Договору)

Постачальник зобов`язується поставити Товар Покупцю у строки та на умовах, що вказані у специфікаціях (додатках) до Договору (п. 3.1. Договору).

Право власності на Товар, а також ризики випадкової втрати (знищення) та/або пошкодження Товару переходять від Постачальника до Покупця в день поставки Товару Покупцю. Днем поставки Товару Покупцю вважається дата підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної або акту приймання-передачі Товару (п. 3.4. Договору).

Товар, що передається Покупцю, є оригінальною продукцією виробників, а його якість відповідає сертифікатам якості (аналізу) підприємства (фірми) - виробника, та вимогам ДСТУ 2240-93 «Насіння сільськогосподарських культур. Сортові та посівні якості. Технічні умови». (п. 4.1. Договору).

Порядок та строки розрахунків за Товар визначається даним Договором та специфікаціями (додатками) до нього. У випадку, якщо Товар був поставлений на умовах цього Договору без підписання Сторонами відповідних специфікацій (додатків), такий Товар підлягає оплаті протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту (дня) поставки (п. 5.1. Договору).

Сторони домовились визначити грошовий еквівалент зобов`язання щодо оплати Товару в іноземній валюті (в доларах США/Євро). Грошовий еквівалент зобов`язання в доларах США/ Євро визначається шляхом ділення загальної вартості Товару згідно специфікацій в гривнях на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США/Євро на дату укладання (підписання) Сторонами відповідної специфікації. Сума в гривнях, яку Покупець повинен сплатити Постачальнику як оплата вартості Товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості Товару в доларах США/Євро на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США/Євро на день, що передує дню фактичної оплати, за наступним алгоритмом (формулою):

С2 = С1*К1, де

С2 - вартість товару на день оплати (належна до оплати вартість Товару у гривні);

С1 - еквівалент вартості товару в доларах США/Євро, що вказаний у специфікації, за якою проводиться розрахунок;

К1 - офіційний курс гривні до долара США/Євро до гривні на день проведення розрахунків (за офіційним курсом Національного банку України (п. 5.4. Договору).

Положення п. 5.4. застосовуються при збільшення офіційного курсу НБУ долара США/Євро до гривні на один і більше % (різниця між курсом, що зазначений у специфікації на Товар та курсом, який діє на день, що передує дню проведення розрахунків (К1) (п. 5.5. Договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання представники обох Сторін і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині виконання Сторонами взятих на себе по Договору зобов`язань - до моменту їх повного виконання Сторонами (п. 10.1. Договору).

В межах Договору Сторонами підписано специфікації № 1 від 15.07.2019 та № 2 від 16.07.2019, якими погоджено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості Товару, умови поставки та порядок розрахунків за Товар, що поставляється. Пунктом 3 специфікацій сторонами визначено офіційний курс Євро щодо гривні станом на день складання специфікацій в розмірі 29,50 грн. за 1 Євро.

Як стверджується матеріалами справи, позивачем на виконання умов Договору поставки № Р150701-ВГ від 15.07.2019 поставлено товар на загальну суму 517 725,00 грн., в розрізі по специфікаціях:

по специфікації № 1 поставлено товар на загальну суму 442 500,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 496 від 18.07.2019. Термін оплати по даній поставці зазначений в Специфікації №1 : до 01.08.2019 - 20% вартості Товару; до 15.07.2020 - 80% вартості Товару;

по специфікації № 2 поставлено товар суму 75 225,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 513 від 02.08.2019. Термін оплати по даній поставці зазначений в Специфікації №2: до 01.08.2019 - 20% вартості Товару; до 15.07.2020 - 80% вартості Товару.

Еквівалент загальної вартості Товару, поставленого в межах Договору, складає 17 550 Євро (442500,00 грн. / 29,50 грн. = 15 000 Євро; 75225,00 грн. / 29,50 грн. = 2 550 Євро)

Відповідачем здійснено оплату за поставлений товар на загальну суму 103 545,00 грн., Докази часткового розрахунку судом досліджено та прийнято:

платіжне доручення № 10701 від 17.07.2019 на суму 75 225,00 грн.;

платіжне доручення № 10747 від 18.07.2019 на суму 15 045,00 грн.;

платіжне доручення № 10748 від 18.07.2019 на суму 13 275,00 грн.

Оскільки офіційний курс гривні до Євро за даними сайту http://www.bank.gov.ua, станом на день, що передував дням оплати (16.07.2019 та 17.07.2019), становив відповідно 29,01 грн. за 1 Євро та 29,03 грн. за 1 Євро, що є меншим за курс гривні до Євро визначеним у специфікаціях (29,50 грн.), положення п. 5.4. Договору не застосовуються. Відтак, еквівалент загальної суми оплат, проведених відповідачем становить 3510 Євро. (103 545,00 грн. / 29,50 грн.)

При цьому, станом на день звернення позивача з позовом до суду (01.02.2021) курс гривні до Євро за даними сайту http://www.bank.gov.ua, становив 34,157 грн за 1 Євро.

Таким чином, станом на день звернення з позовом до суду заборгованість відповідача за Договором складає 479 564,28 грн., що еквівалетно 14 040 Євро.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Перерахованими специфікаціями та видатковими накладними підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за Договором на загальну суму 517 725,00 грн. (17550 Євро), а з платіжних доручень вбачається, що відповідач оплатив отриманий товар в сумі 103 545,00 грн. (3 510 Євро), несплачена сума складає 479 564,28 грн. (14 040 Євро).

Відповідач не подав відзиву на позов та докази, які б підтверджували здійснення ним повної оплати за товар, поставлений позивачем в межах Договору поставки № Р150701-ВГ від 15.07.2019.

З огляду на наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів проведення відповідачем розрахунків за поставлений позивачем товар в повному обсязі, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення основний борг в сумі 479 564,28 грн. доведений належними та допустимими доказами, його наявність і розмір відповідачем не спростовані, з огляду на що, суд задовольняє вказану вимогу в повному обсязі.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 114 346,73 грн. - 50% річних за період з 16.07.2020 по 02.02.2021 та 27 443,22 грн. пені за період з 16.07.2020 по 02.02.2021.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 8.3. Договору сторони передбачили відповідальність Покупця у випадку порушення термінів оплати Товару у вигляді сплати пені від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення.

У п. 8.4. Договору Сторони домовилися про продовження до 3 (трьох) років строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором та про те, що стягнення неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним Договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, п. 8.3. Договору сторони сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 50%.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені та 50% річних є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України.

Суд, перевіривши розрахунок пені на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255, 549 ЦК України, ст. 231, 232 ГК України, ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", дійшов висновку, що позовна вимога в частині стягнення 27 443,22 грн пені є обґрунтованою, правомірною та правильно розрахованою, а тому є такою, що підлягає задоволенню.

Перевіривши розрахунок 50 % річних з урахуванням умов пункту 8.3. Договору, яким встановлено порядок нарахування відсотків річних, суд дійшов висновку, що здійснені позивачем нарахування є арифметично правильними.

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених позивачем до стягнення 114 346,73 грн. 50 % річних з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст. 627 визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Разом з тим, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Таким чином, суд, опираючись на встановлені обставини справи, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вважає за необхідне зменшити розмір заявлених процентів річних на 50%.

При цьому суд враховує:

- що встановлений у договорі збільшений розмір процентів річних є мірою цивільно-правової відповідальності, який у понад 16 разів перевищує нормативно встановлений розмір відсотків, що є додатковим тягарем для боржника;

- ступінь виконання основного зобов`язання на рівні 20%;

- захищеність інтересів позивача шляхом нарахування пені та можливості стягнення курсової різниці на основну суму боргу;

- можливість нарахування відсотків річних до дати фактичного розрахунку за основним зобов`язанням.

Тому, враховуючи засади справедливості, добросовісності, розумності та принцип пропорційності до стягнення з відповідача підлягає 57 173,37 грн. - 50% річних, нарахованих за період з 16.07.2020 по 02.02.2021.

При цьому, у задоволенні вимог в частині стягнення 50% річних у розмірі 57 173,36 грн суд відмовляє.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з п.2 ч. 1ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд зважає, що зменшення штрафу за ініціативою суду не впливає на розмір судового збору, який покладається на відповідача.

З огляду на наведене, на відповідача покладаються витрати позивача по сплаті судового збору в повному обсязі, в сумі 9 320,31 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 226, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомбінат "Бершадський" (вул. Соборна, буд. 200, с. Війтівка, Бершадський район, Вінницька область, 24412; ) на користь Приватного підприємства "АГРО ДОБРОБУТ" (вул. Вячеслава Чорновола, буд. 41, смт Катеринопіль, Катеринопільський район, Черкаська область, 20500; ) 479 564 грн. 28 коп. - основного боргу ; 27 443 грн. 22 коп. - пені; 57 173 грн 37 коп. - 50% річних та 9320 грн. 31 коп. - витрат зі сплати судового збору.

В позові в частині стягнення 50% річних у розмірі 57 173,36 грн. відмовити.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на наступні електронні адреси: позивача - ; представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 14 червня 2021 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. В"ячеслава Чорновола, 41, смт. Катеринопіль, Катеринопільський район, Черкаська область, 20500)

3 - відповідачу (вул. Соборна, буд. 200, с. Війтівка, Бершадський район, Вінницька обл., 24412)