ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2021 справа № 914/798/21

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Толочко І.І., розглянувши справу

за позовом: Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Монтажнопрохідницьке управління»

до відповідача: ПАТ «Шахта «Надія»

про: стягнення 19 922,12грн.,

Представники

позивача: Савка О. В.

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

31.03.2021р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Монтажнопрохідницьке управління» до ПАТ «Шахта Надія» про стягнення 19 922,12грн.

05.04.2021р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження; судове засідання призначити на 28.04.2021р.; явку представників сторін у судове засідання визнано обов`язковою.

У судове засідання 28.04.2021р. відповідачем участь повноважного представника не забезпечено.

Протокольною ухвалою від 28.04.2021р. суд постановив розгляд справи відкласти на 09.06.2021р.

Ухвалою від 28.04.2021р., в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, Господарський суд Львівської області викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання, відкладеного на 09.06.2021р.

09.06.2021р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи акта звірки від 25.05.2021р., вказане клопотання зареєстроване відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№13585/21.

У судове засідання 09.06.2021р. позивач забезпечив участь повноважного представника, позовні вимоги підтримано.

У судове засідання 09.06.2021р. відповідач не забезпечив участь повноважного представника, причин неявки суду не повідомив.

Відзиву від відповідача не надходило.

Приписами ч.ч.1 та 2 ст.27 ГПК України встановлено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Відповідно до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Суть спору:

Спір між сторонами виник внаслідок прострочення відповідачем виконання зобов`язання по своєчасній оплаті отриманих телекомунікаційних послуг.

Позиція позивача:

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору від 01.11.2019р. №ЗВ-4411/19 у листопаді-грудні 2019 року на виконання взятих на себе договірних зобов`язань відокремлений підрозділ «Монтажнопрохідницьке управління» було надано телекомунікаційних послуг на загальну суму 17 118,72 грн. Проте, відповідач свого обов`язку по оплаті отриманих послуг не виконав. Відтак, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 17 118,72 грн., як заборгованості по договору. За прострочення виконання зобов`язання по оплаті наданих послуг позивач також нарахував відповідачу 895,53 грн. пені, 603,66 грн. 3% річних та 1 234,21 грн інфляційних втрат.

Позиція відповідача:

Відповідач, повідомлений належним чином про відкриття даного судового провадження, стосовно заявлених вимог не заперечив, доказів на спростування викладених позивачем обставин, відзиву чи пояснень не подав.

Відповідач в судові засідання 28.04.2021р. та 09.06.2021р. не з`явився, вимог ухвал Господарського суду Львівської області у даній справі не виконав.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів та матеріалів справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне:

Між Відокремленим підрозділом «Монтажнопрохідницьке управління» «ДП «Львіввугілля» (надалі позивач) і ПАТ «Шахта «Надія» (надалі відповідач) було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг від 01.11.2019р. № ЗВ-4411/19 (надалі договір).

У відповідності до п.1.1 умов договору, Відокремлений підрозділ «Монтажнопрохідницьке управління» ДП «Львіввугілля», зобов`язаний надати ПАТ «Шахта «Надія», як Замовнику послугу з організації та включення цифрового каналу електрозв`язку зі швидкістю 64 Кбіт/сек з подальшим його користуванням у зоновій мережі. Замовник зобов`язується оплатити ці послуги відповідно до умов цього Договору.

По договору від 01.11.2019р. № ЗВ-4411/19, у листопаді - грудні 2019 року на виконання взятих на себе договірних зобов`язань Відокремлениим підрозділом «Монтажнопрохідницьке управління» було надано послуг на загальну суму 17 118 грн. 72 коп., що підтверджується:

-Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №33 від 29.11.2019 року, на суму 8 559 грн. 36 коп;

- Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року, на суму 8 559 грн. 36 коп.

Відповідно до п.4.8. договору: оплата за отримані послуги проводиться абонентом в термін не пізніше 20 числа місяця, настає після повного розрахункового періоду. Однак умови договору відповідачем не виконані, в результаті чого й утворилася заборгованість в сумі 17 118 грн. 72 коп.

Відповідно до п.4.3 договору: система розрахунків, що застосовується Управлінням- з надсиланням рахунків.

Як стверджує, позивач, відповідачу по справі неодноразово було направлено претензії, зокрема і 26.06.2020р. направлено претензію № 10/01-10/227 з вимогою сплатити борг, який виник внаслідок невиконання ним договірних зобов`язань.Доказів направлення претензії матеріали справи не містять.

Також, позивач просить суд при розгляді справи по суті врахувати, що ПАТ «Шахта «Надія» наявність заборгованості перед ВП «Монтажнопрохідницьке управління» ДП «Львіввугілля» не заперечує, оскільки суму заборгованості відповідач визнав актами звірки взаєморозрахунків станом на 01.01.2021р. та станом на 25.05.2021р., однак кошти на момент подання позову до господарського суду не перерахував.

За порушення зобов`язань, які передбачені пунктом 5.2 та Розділом 5 (цього договору в частині розрахунків), Замовник зобов`язаний сплатити Управлінню за кожний день прострочки пеню у розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня.

Обов`язок по оплаті наданих послуг, відповідач не виконав.

Дані обставини матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставою виникнення правовідносин між сторонами в даній справі є договір про надання телекомунікаційних послуг.

За договором про надання послуг, відповідно до вимог ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто (ч.1 ст.902 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.1.1 умов договору, Відокремлений підрозділ «Монтажнопрохідницьке управління» ДП «Львіввугілля», зобов`язаний надати ПАТ «Шахта «Надія», як Замовнику послугу з організації та включення цифрового каналу електрозв`язку зі швидкістю 64 Кбіт/сек з подальшим його користуванням у зоновій мережі. Замовник зобов`язується оплатити ці послуги відповідно до умов цього Договору.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, позивач надав, а відповідач фактично отримав послуг всього на суму 17 118,72 грн.

Тобто, позивачем свої зобов`язання за укладеним договором виконано повністю.

Позивачем не долучено до справи копії рахунків, які він виставляв відповідачу для оплати отриманих ним послуг.

Однак, окрім самих рахунків, позивачем не надано суду доказів їх отримання відповідачем.

За таких умов, враховуючи, що сторонами було визначено систему оплати наданих позивачем послуг, а позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем рахунків на оплату цих послуг, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен був здійснювати розрахунки за фактично отримані послуги не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Так як, як слідує з матеріалів справи, позивач надав послуги відповідачу, а відповідач у свою чергу отримав їх, чим підтвердив настання договірних відносин і обов`язку оплатити фактично надані послуги у повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Проте, оплати за надані послуги не здійснено у встановлений договором строк. Відтак, з 21.12.2019 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання на суму 8 599,36 грн. та з 21.01.2020 року на суму 8 599,36 грн.

Враховуючи невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті наданих послуг, суд доходить висновку про необхідність захисту порушеного права позивача на отримання належної плати за надані послуги, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення 17 118,72 грн. підлягає задоволенню (8 599,36 + 8 599,36 =17 118,72).

Відповідач про дійсність отримання послуг та проти наявності зазначеної заборгованості за договором не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Наявність заборгованості підтверджена також актами звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2021р. та станом на 25.05.2021р., які підписані повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Суд звертає увагу на те, що, відповідно до вимог чинного законодавства, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, і сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Водночас, відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, суд враховує наступну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 05.03.2019р. у справі №910/1389/18: «…акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.».

В матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним договору про надання телекомунікаційних послуг від 01.11.2019р. № ЗВ-4411/19 чи визнання неукладеним в певній частині.

В матеріалах справи відсутні докази про погашення основної заборгованості відповідачем заявленої до стягнення позивачем у даній справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати за надані йому послуги за договором в сумі 17 118,72 грн.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, які є предметом доказування у справі судом визнаються встановленими та позовні вимоги до відповідача щодо стягнення 17 118,72 грн. заборгованості є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення решти заявлених до стягнення сум, суд зазначає наступне.

Так, позивачем за прострочення оплати наданих послуг в сумі 17 118,72 грн. нараховано пеню в розмірі 895,53 грн., 603,66 грн. 3% річних та 1 234,21 грн інфляційних втрат.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За порушення зобов`язань, які передбачені пунктом 5.2 та Розділом 5 (цього договору в частині розрахунків), Замовник зобов`язаний сплатити Управлінню за кожний день прострочки пеню у розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися, як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Враховуючи наведене та аналізуючи умови договору про відповідальність сторін, вбачається, що сторони не погодили нарахування пені упродовж іншого періоду, ніж шестимісячного, встановленого законом.

Судом встановлено, що період нарахування пені за: актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №33 від 29.11.2019 року, на суму 8 559 грн. 36 коп та актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року, на суму 8 559 грн. 36 коп. здійснено сумарно і відповідно до розрахунку встановлено з 20.05.2020р. - 24.03.2021р., проте з матеріалів справи вбачається, що за вказаними актами кінцевий строк сплати є відповідно 20.12.2019р. та 20.01.2020р. включно. Таким чином позивачем невірно визначено період нарахування пені.

За висновками суду, вказані позовні вимоги є неправомірними, враховуючи, що позивачем при нарахуванні пені порушено вимоги п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, нарахування пені за період з 20.05.2020р. - 24.03.2021р. є неправомірним.

Відтак, позивач мав право нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №33 від 29.11.2019 року з 21.12.2019 року по 22.06.2020 року, а за прострочення виконання зобов`язання по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року - у період з 21.01.2020 року по 21.07.2020 року.

Суд звертає увагу, що, як вказано вище, перебіг строку нарахування пені починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Також суд звертає увагу, що суд не вправі здійснювати розрахунок пені поза межами визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання.

Таким чином, сума пені у період з 20.05.2020 року по 22.06.2020 року за договором по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №33 від 29.11.2019 року на суму 8 559 грн. 36 коп. складає 58,47 грн.

А сума пені у період з 20.05.2020 року по 21.07.2020 року за договором по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року на суму 8 559 грн. 36 коп. складає 99,16 грн.

Отже, сума пені, що підлягає до стягнення становить 157,63 грн. (58,47+99,16=157,63), відповідно в решті позовних вимог щодо пені належить відмовити.

Щодо нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку позивача, такий здійснено за прострочення оплати вартості товару в сумі 17 118,72 грн. Суд зазначає, що нарахування відповідних сум допускається у будь-який період існування прострочення, на відміну від пені.

Тому, суд здійснює перевірку нарахованих сум в межах визначеного позивачем, на свій розсуд, періоду, однак по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року - у період з 21.01.2020 року по 24.03.2021 року, так як 21.01.2020р. є першим днем прострочення зобов`язання за вказаним актом.

Здійснивши такий перерахунок, судом встановлено, що 3% річних на суму прострочення 8 559,36 грн. за період з 20.01.2020р. по 24.03.2021р. становить 301,84 грн. , а за період з 21.01.2020р. по 24.03.2021р. становить 301,14 грн., що сумарно складає 602,98 грн.

Відтак, розмір 3% річних пораховано позивачем не вірно в сумі 603,66 грн. і сума, заявлена до стягнення, підлягає задоволенню в частині 602,98 грн., в решті суми належить відмовити.

Перевіряючи розрахунок інфляційних втрат, суд керується наступним.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року у справі № 924/532/19, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Здійснивши відповідно перерахунок інфляційних втрат з урахуванням індексів інфляції та врахувавши що по акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №27 від 28.12.2019 року визначено розрахунок судом у період з 21.01.2020 року по 24.03.2021 року, так як 21.01.2020р. є першим днем прострочення зобов`язання за вказаним актом, суд встановив про правильність нарахування такої суми в розмірі 1 545,64 грн, на відміну від визначеної позивачем суми в розмірі 1 234,21 грн.

Відтак, не виходячи за межі позовних вимог, суд констатує, що позовна вимога про стягнення 1 234,21 грн інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно ст.79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що наявними у справі достовірними та належними доказами підтверджується обставина порушення відповідачем прав позивача щодо отримання своєчасної плати за надані послуги. Відповідач у свою чергу доказів на спростовування такої обставини не подав, доказів сплати заборгованості також не надав. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у встановленому вище розмірі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2 270,00 грн. у вигляді сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору.

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням №55 від 26.03.2021р. на суму 2 270,00 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 2 177,87 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86,129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» (код ЄДР 00178175, Україна, 80086, Львівська обл., Сокальський р-н, село Сілець) на користь Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Монтажнопрохідницьке управління» (код ЄДР 26411829, Україна, 80102, Львівська обл., місто Червоноград, ВУЛИЦЯ СВЯТОГО ВОЛОДИМИРА, будинок 4А) 17 118,72 грн. основного боргу, 157,63 грн. пені, 602,98 грн. 3% річних, 1 234,21 грн інфляційних втрат, 2 177,87 грн. судового збору.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 14.06.2021 р.

Суддя М.Р. Король