УХВАЛА

м. Київ

08.06.2021Справа № 910/12313/20

За позовом Київської міської ради

до Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2»

про зобов`язання передати гуртожитки з приватної власності у комунальну,

Суддя Удалова О.Г.

Секретар судового засідання Бортнюк М.В.

За участю представників сторін:

від позивача Геркіял І.М. (довіреність № 225-КМГ-1714 від 21.04.2021, у порядку самопредставництва)

від відповідача Мазепа Н.М. (керівник, виписка з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/12313/20 за позовом Київської міської ради (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (далі - відповідач) про:

- зобов`язання відповідача передати гуртожиток на вулиці Салютна, будинок 1, до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на безкомпенсаційній основі;

- зобов`язання відповідача передати гуртожиток на вулиці Серпова, 9, до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на безкомпенсаційній основі;

- зобов`язання відповідача передати гуртожиток на вулиці Академіка Туполєва, 18-д, до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на безкомпенсаційній основі;

- зобов`язання відповідача передати гуртожиток на вулиці Академіка Туполєва, 16-і, до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на безкомпенсаційній основі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач визначив заявлені ним позовні вимоги, як вимоги немайнового характеру та, відповідно, сплатив судовий збір за ставкою для немайнових спорів у розмірі 8 408,00 грн (2 102,00 грн * 4).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2020 позовну заяву Київської міської ради залишено без руху та встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання до суду, зокрема, належних та допустимих доказів сплати судового збору за чотири вимоги майнового характеру з урахуванням вартості майна, яке позивач просить передати у комунальну власність з приватної, станом на час звернення з позовом до суду.

При цьому у вищевказаній ухвалі суд вказав, що Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", на який, серед іншого, посилається позивач, регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Механізм набуття територіальними громадами таких об`єктів нерухомості як гуртожитки визначений у ст. 14 вказаного вище Закону, згідно з якою гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один з таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду.

Передача в будь-який спосіб, визначений законодавством, гуртожитку передбачає набуття у власність територіальної громади такого об`єкту для подальшої реалізації мешканцями прав приватизації.

Позивач стверджує, що спірні гуртожитки належать на праві приватної власності відповідачу. Правовою метою позивача при поданні позову та його подальшому вирішенні в судовому порядку є витребування гуртожитків з приватної власності відповідача та передача у комунальну власність.

З огляду на викладене, суд зазначив, що даний спір є майновим.

14.09.2020 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків, у якій, серед іншого, вказав, що для визначення вартості гуртожитків для передачі їх у власність територіальних громад існують спеціальні норми законодавства. Так, механізм набуття територіальними громадами таких об`єктів нерухомості, як гуртожитки, визначений у ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з положеннями якої гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один з таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду.

При цьому позивач вказав, що наведена норма передбачає також спеціальний спосіб визначення вартості такого майна для передачі до комунальної власності територіальних громад.

Так, відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених затрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.

Відповідна формула, як вказує позивач, визначена у Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 859 від 30.10.2013.

Позивач вказав, що вартість гуртожитків визначалась відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.08.1996 № 1239 «Про використання основних фондів комунальної власності міста». Так, у додатку до зазначеного розпорядження Київської міської державної адміністрації було визначено Перелік гуртожитків, які перебувають на балансі Акціонерного товариства «Київміськбуд-2», відносяться до комунальної власності міста та передаються на поповнення його статутного капіталу. Зазначеним переліком вартість гуртожитків була вказана у грошовій одиниці - карбованці. У зв`язку з цим позивач навів власний розрахунок конвертації балансової вартості спірних гуртожитків та зазначив, що вартість гуртожитків, розташованих у м. Києві:

- по вул. Салютна, 1, становить 1 710,13 грн;

- по вул. Серпова, 9, становить 2 811,49 грн;

- по вул. Академіка Туполєва, 18-д, становить 2 552,22 грн;

- по вул. Академіка Туполєва, 16-і , становить 3 774,93 грн,

вказавши при цьому, що інших необхідних відомостей щодо фізичного зносу або фактично підтверджених затрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності позивач не має.

Не погоджуючись з визначеною позивачем вартістю спірного нерухомого майна відповідач долучив до поданого ним 13.10.2020 відзиву на позовну заяву висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження № 1/8-2020 від 18.08.2020, згідно з яким вартість гуртожитку:

- по вул. Серпова, 9 у м. Києві становить 11 069 500,00 грн;

- по вул. Академіка Туполева, 16-і у м. Києві становить 29 151 400,00 грн;

- по вул. Академіка Туполева, 18-д у м. Києві становить 11 418 800,00 грн;

- по вул. Салютна, 1 у м. Києві становить 14 759 300,00 грн.

27.05.2021 позивач подав до суду пояснення стосовно доплати судового збору з урахуванням наданого відповідачем висновку експерта № 1/8-2020 від 18.08.2020, в яких вказав, що вважає вказаний висновок таким, що не може бути прийнятим судом до уваги, з таких підстав:

- дослідження проводилось для визначення вартості нерухомого майна (гуртожитків) з метою його передання до комунальної власності на компенсаційній основі, тоді як в межах даного спору розглядається питання про передання гуртожитків на безоплатній основі;

- здійснюючи експертне дослідження експерт застосував положення ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», проте не застосовував положення Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого постановою КМУ № 859 від 30.10.2013, якими встановлена відповідна формула визначення вартості гуртожитків;

- у висновку експерта зазначено про визначення вартості спірних гуртожитків шляхом визначення вартості заміщення, що є недопустимим, оскільки застосування такого підходу не узгоджується з базовими принципами використання гуртожитків, як майна підприємства, включеного до статутного капіталу під час його приватизації;

- висновок не містить відомостей про те, що експерт обізнаний про встановлену кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих відомостей, а також не містить вказівки на те, що такий висновок підготовлений експертом для суду.

З огляду на наведені заперечення, у той же день, 27.05.2021 позивач подав до суду клопотання про проведення експертизи, в якому просив поставити на вирішення експерта питання про визначення вартості спірного нерухомого майна (гуртожитків) з урахуванням приписів Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого постановою КМУ № 859 від 30.10.2013, та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

02.06.2021 відповідач подав до суду заперечення щодо питань, запропонованих позивачем для вирішення експертом. Відповідач вказав, що не заперечує проти призначення експертизи по справі, але не погоджується з формулюванням питань, які позивач просить поставити на вирішення експерта, адже експертне дослідження повинно проводитися відповідно до вимог Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджена наказом МЮУ №53/5 від 08.10.1998. Дослідження повинно виконуватися методом аналізу нормативно-правової бази у сфері оцінки, обґрунтуванням бази оцінки і виду вартості, розрахунку величини вартості об`єктів оцінки. Тому, ставити перед експертом питання з визначенням нормативно-правових актів, які він повинен використовувати під час проведення дослідження, на переконання відповідача, не можна. Відповідач вказав, що оскільки за приписами ст.163 ГПК України необхідно визначити вартість спірного майна (гуртожитків) на день звернення позивачем до суду з даним позовом, то на вирішення експерта необхідно ставити питання про визначення вартості спірного нерухомого майна (гуртожитків) станом на дату звернення Київської міської ради до суду з даним позовом.

У підготовчому засідання 08.06.2021 судом було розглянуто клопотання позивача про призначення експертизи.

Представник позивача подане ним клопотання підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача проти призначення експертизи по справі не заперечував, просив суд взяти до уваги надані ним заперечення стосовно формулювання питань, що будуть поставлені на вирішення експерта.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність призначення судової експертизи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 100 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України на позивача покладений обов`язок додати до позовної заяви документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах:

- майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 163 ГПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається, як вартість майна.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 2.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 7) судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов`язаннях (у тому числі в зв`язку з вимогами, заснованими на приписах частини п`ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом п. 3 ч. 2 ст. 54 і ст. 55 ГПК такий обов`язок покладається на позивача (в тому числі, й у тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - п. 1 ст. 83 ГПК). На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК); з цією метою суд вправі витребувати додаткові документи і матеріали як в учасників даного судового процесу, так і в інших підприємств та організацій (стаття 38, пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі необхідності призначити відповідну судову експертизу (проведення експертної оцінки майна), у випадку ж відмови позивача від здійснення оплати такої експертизи - залишити позов без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК (п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК у повій редакції від 15.12.2017).

Частиною 2 ст. 163 ГПК України встановлено, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, й суми судового збору здійснюється господарським судом на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, а за їх недостатності для цього - шляхом призначення відповідної судової експертизи (експертної оцінки майна) (п. 2.7 Постанови Пленуму ВГСУ № 7).

З урахуванням викладеного, зважаючи на недостатність у матеріалах справи доказів дійсної вартості спірного майна, суд дійшов висновку про те, що для вірного визначення ціни даного позову, та, відповідно, визначення розміру судового збору, що підлягає сплаті за його розгляд у суді першої інстанції, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

При цьому наданий відповідачем висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження № 1/8-2020 від 18.08.2020 не приймається судом як належний доказ з огляду на те, що не відповідає вимогам ч. 7 ст. 98 ГПК України, оскільки не містить відомостей про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Таким чином, сукупність визначених приписами ст. 99 ГПК України умов, необхідних для призначення експертизи у справі, наявна.

Згідно з ч. 5 ст. 99 ГПК України учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Користуючись наданим йому правом, позивач у поданому ним клопотанні про призначення експертизи просив поставити на вирішення експерта питання про визначення вартості спірного нерухомого майна (гуртожитків) з урахуванням приписів Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого постановою КМУ № 859 від 30.10.2013, та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

У свою чергу, відповідач вважав, що оскільки визначати вартість спірного майна (гуртожитків) необхідно на день звернення позивачем до суду з даним позовом, то на вирішення експерта необхідно ставити питання про визначення вартості спірного нерухомого майна (гуртожитків) станом на дату звернення Київської міської ради до суду з даним позовом.

Зважаючи на приписи ч. 2 ст. 163 ГПК України, а також приписи ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», суд погоджується з доводами відповідача.

При цьому суд вказує, що, як зазначає й сам позивач, положення Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого постановою КМУ № 859 від 30.10.2013, та ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулюють визначення вартості нерухомого майна, яке підлягає переданню у комунальну власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, у той час, як в межах даного спору розглядається питання про безоплатне передання спірних гуртожитків позивачу, як органу, уповноваженому здійснювати права власника щодо майна територіальної громади міста Києва.

Зважаючи на те, що сторонами не досягнута згода у виборі експертної установи, суд, призначаючи судову експертизу у справі, доручає її виконання Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Крім того, суд зазначає, що п. 2 ч. 1 ст. 228 ГПК України встановлено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках призначення судом експертизи.

З огляду на необхідність проведення в межах даної справи експертного дослідження, суд дійшов висновку також про необхідність зупинення провадження у даній справі на час проведення експертизи.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 228, 229, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Призначити по справі № 910/12313/20 судову експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових.

2. Для проведення експертизи матеріали справи № 910/12313/20 надіслати до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03680, м. Київ, вул. Смоленська, 6).

3. На вирішення експерта поставити наступне питання:

- яка вартість гуртожитку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Салютна, буд. 1 , станом на 12.08.2020 (день подання позову засобами поштового зв`язку)?

- яка вартість гуртожитку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Серпова, буд. 9 , станом на 12.08.2020 (день подання позову засобами поштового зв`язку)?

- яка вартість гуртожитку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 18-д , станом на 12.08.2020 (день подання позову засобами поштового зв`язку)?

- яка вартість гуртожитку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 16-і , станом на 12.08.2020 (день подання позову засобами поштового зв`язку)?

4. Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, на даній стадії розгляду справи покласти на позивача - Київську міську раду (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ідентифікаційний код 22883141).

5. Зобов`язати сторін надати в розпорядження експерта на його вимогу всі необхідні документи та доступ до об`єкта експертного дослідження для належного проведення судової експертизи.

6. Попередити експертів, які безпосередньо проводитимуть судову експертизу, про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

7. По завершенні проведення експертизи висновки та матеріали справи № 910/12313/20, а також документи, що підтверджують витрати, пов`язані з проведенням експертизи, направити до господарського суду міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В).

8. Провадження у справі № 910/12313/20 зупинити на час проведення експертизи.

9. Примірники даної ухвали направити учасникам судового процесу та експертній установі.

Ухвала набирає законної сили 08.06.2021 та може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України. Повний текст ухвали складений 16.06.2021.

Суддя О.Г. Удалова