ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3338/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області голова СФГ Майданюк;

від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-дністровського району Одеської області, с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року, м. Одеса, суддя Щавинська Ю.М., повний текст складено та підписано 06.04.2021 року

у справі № 916/3338/19

за позовом Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області

до відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-дністровського району Одеської області, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області

про визнання незаконним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2019 року Селянське (фермерське) господарство Майданюк І К, с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-дністровського району Одеської області, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області, в якій просило суд визнати незаконним та скасувати рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від 06.12.2017 року "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки та припинення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного з фермером Майданюк О.В."; зобов`язати сільраду на виконання свого рішення №267 від 10.10.1995 року "О закреплении 131,2 га пахотных земель за фермерами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на правах оренды" поновити договір оренди № 6 від 25 жовтня 1995 року на тих же умовах і на той же термін, площею 65,6 га., а також стягнути з відповідача судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі" позивач заздалегідь звернувся до сільської ради з клопотанням про поновлення договору оренди на новий строк, у відповідь на яке отримало лист від 15.12.2017 року №462/02-07, в якому остання повідомила, що 06.12.2017 року Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області було прийнято рішення № 1336-VII про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки та припинення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25 жовтня 1996 року, укладеного з фермером ОСОБА_1 " яке позивач вважає незаконним, оскільки таке рішення мотивовано реалізацією проекту внесення змін до генерального плану села Кароліно-Бугаз", поєднаного з планом зонування території населеного пункту у складі генерального плану", яке за твердженням позивача не може бути підставою для відмови у продовженні дії договору, оскільки постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року у справі № 1570/6587/2012 було підтверджено неправомірність включення земельних ділянок до меж с. Кароліно-Бугаз, та фактично земельні ділянки СФГ "Майданюк І К" та СФГ "Ткаченко І К" були винесені за межі населеного пункту, а отже жодного громадського та житлового будівництва на цих землях та орендованій позивачем земельній ділянці, площею 12,0 га не може бути здійснено. Також позивач зазначає, що відповідачем рішення про припинення договору також суперечить положенням ст. 140-149 Земельного кодексу України, відповідно до яких припинення права користування земельної ділянки проводиться за позовом органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу недійсним.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2019 року за вказаною позовною заявою було відкрито провадження у справі № 916/3338/19.

14.02.2020 року до Господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від 06.12.2017 року "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки та припинення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного з фермером ОСОБА_1 "; зобов`язати сільраду на виконання свого рішення № 267 від 10.10.1995 року "О закреплении 131,2 га пахотных земель за фермерами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на правах оренды" поновити договір оренди № 6 від 25 жовтня 1995 року на тих же умовах і на той же термін, площею 12,0 га, уклавши його з СФГ "Майданюк І К".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі №916/3338/19 (суддя Щавинська Ю.М.) у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що в даному випадку спірне рішення було прийнято сільською радою в межах компетенції та наданих їй законом повноважень, без порушень вимог Закону, оскільки рішення щодо продовження строку дії договору після закінчення строку його дії віднесено до дискреційних повноважень орендодавця. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача поновити договір оренди суд зазначив, що така вимога є похідною, та враховуючи відмову у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, задоволенню також не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Селянське (фермерське) господарство Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі № 916/3338/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що Господарський суд Одеської області залишив поза увагою наведені позивачем в доповненні до позовної заяви від 08.11.2019 року докази про те, що сільська рада з метою знищення фермерських господарств,прийняла незаконне рішення №552-VІ від 13.07.2012 року, відмовивши позивачу у внесенні змін до рішення сільської ради №21786-V від 13.10.2009 року, законність якого наразі переглядається П`ятим апеляційним адміністративним судом у справі № 509/95/13-а.

Скаржник зазначає, що не стала предметом дослідження судом першої інстанції подана позивачем колективна пропозиція до Проекту внесення змін до Генплану забудови села Кароліно-Бугаз,поєднаного з планом зонування території населеного пункту від 24.06.2016 року, в якій позивач просив відповідача винести за межі села земельну ділянку позивача з урахуванням того, що питання про визнання незаконним рішення Одеської обласної ради №1190-V від 10.09.2010 року також розглядається у П`ятому апеляційному адміністративному суді та Овідіопольському районному суді Одеської області.

Також, за твердженням скаржника, судом першої інстанції не було враховано наданий позивачем протокол розбіжностей до угоди про припинення договору оренди від 08.01.2018 року, на який відповідач не звернув ніякої уваги, як і не було досліджена подана позивачем додаткова угода про поновлення договору оренди від 25.10.1996 року № 6, яка також надавалась відповідачу та не була розглянута ним.

Як зауважує скаржник, суд не дослідив надані відповідачем додаткову угоду про припинення дії договору оренди від 25.10.1996 року та акт приймання-передачі земельної ділянки без дати їх виготовлення, які на думку скаржника, апріорі є незаконними.

Залишилось поза увагою суду першої інстанції, як стверджує позивач, і надана ним в доповненні до позовної заяви від 21.02.2021 року інформація про правове врегулювання поновлення договору оренди земельної ділянки, зокрема ст. 33 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах,які були. передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі(щодо земель державної або комунальної власності). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Скаржник зауважує, що в даному випадку такого заперечення у поновленні договору оренди землі від сільської ради не надходило на протязі одного місяця після закінчення строку договору оренди, що дає повне право суду апеляційної інстанції визнати незаконним та скасувати рішення суду першої інстанції від 15.03.2021 року про відмову в задоволенні позовної заяви внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушеннями норм процесуального права.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі № 916/3338/19, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судове засідання представник скаржника з`явилася, підтримала доводи та вимоги своєї апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Просила апеляційну скаргу задовольнити.

Крім того, під час судового засідання, представник скаржника заявила клопотання про долучення до матеріалів справи постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №509/95/13-а, у якому судовою колегією скаржнику було відмовлено у зв`язку з тим, що оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3338/19 було ухвалене 15.03.2021 року, а вказана вище постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №509/95/13-а ухвалена 02.06.2021 року, а отже, не може бути прийнята судом апеляційної інстанції як письмовий доказ по справі, яка переглядається в апеляційному порядку, оскільки, у даному випадку, приєднання до матеріалів справи додаткового доказу, який датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції є порушенням процесуального законодавства.

Щодо подачі нових доказів на стадії апеляційного розгляду Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 зазначив, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Аналогічна правова позиція з цього питання викладена також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 року у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 року у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 року у справі № 916/4692/15.

Представник Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-дністровського району Одеської області, с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявний у матеріалах справи звіт про відправку ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 року про відкриття провадження у справі №916/3338/19 на електронну адресу відповідача, якою останнього повідомлено про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого скаржник (інші учасники справи), проявивши належну обачність, оскільки є апелянтом по даній справі, міг дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, ініціатором перегляду якої в апеляційному порядку він є.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-дністровського району Одеської області, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі № 916/3338/19 відповідає вимогам чинного законодавства України і відсутні підстави для його скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

25.10.1996 року між Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 на підставі рішення № 267 від 10.10.1995 року було укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), відповідно до якого ОСОБА_1 на умовах довгострокової оренди було прийнято в тимчасове користування земельну ділянку, загальною площею 12 гектарів, строком на 20 років.

Відповідний договір зареєстровано в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року.

31.08.2017 року Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-дністровського району Одеської області направила на адресу Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К лист, яким повідомила про закінчення 10.12.2017 терміну дії договору оренди земельної ділянки від 25.10.1996 року та відсутність наміру продовження дії договірних відносин в зв`язку із наміром реалізувати затверджений проект «Внесення змін до генерального плану села Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області поєднаного з планом зонування території населеного пункту у складі генерального плану».

Листом від 05.10.2017 року Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-дністровського району Одеської області повторно направила на адресу Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К лист, яким було повідомлено позивача про закінчення 10.12.2017 терміну дії договору оренди земельної ділянки від 25.10.1996 та відсутність наміру продовження дії договірних відносин з огляду на таке: відмова орендаря від підписання додаткових угод до зазначеного договору оренди на виконання прийнятих рішень Кароліно-Бугазької сільської ради з метою приведення до норм чинного законодавства договірних відносин; неефективне використання земельної ділянки з заниженою орендною платою менше 3% від нормативної грошової оцінки; реалізація затвердженого проекту "Внесення змін до генерального плану села Кароліно-Бугаз".

10.11.2017 року голова Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К звернулась до відповідача із клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 12 га, терміном 20 років з орендною платою згідно чинного законодавства та іншими умовами, які передбачені земельним законодавством України.

Листом від 01.12.2017 року № 448/0207 Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області було повідомлено позивача, що заява щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, площею 12 га терміном на 20 років розглянута на засіданні постійної комісії сільської ради з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів, охорони навколишнього середовища та передана для розгляду та прийняття відповідного рішення на розгляд чергової сесії Кароліно-Бугазької сільської ради.

06.12.2017 року рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від, розглянувши клопотання ОСОБА_1 від 10.11.2017 року, на підставі п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст. 12 Земельного кодексу України, ст. 31, 34 Закону України "Про оренду землі", проекту "Внесення змін до генерального плану села Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області поєднаного з планом зонування території населеного пункту у складі генерального плану", розробленого ДПРВІ "Укрпівдендіпроводгосп", затвердженого рішенням 16 сесії VII скликання від 25.11.2016 року № 818-VII, відмовлено у поновленні договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрованого Кароліно-Бугазькою сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6); вирішено припинити договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрований Кароліно-Бугазькою сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6), у зв`язку із закінченням строку дії договору та відсутністю намірів передачі в оренду земельної ділянки; зобов`язано ОСОБА_1 в місячний термін із моменту прийняття рішення звільнити земельну ділянку та передати її до сільської ради згідно до вимог чинного законодавства.

На виконання вищевказаного рішення сільської ради, з метою повернення земельної ділянки до земель запасу, Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області супровідним листом № 462/0207 від 15.12.2017 року було направлено позивачу рішення сільської ради від 06.12.2017 року за №1336-VII; угоду про припинення дії договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року та акт приймання-передачі (повернення) земельної ділянки, які позивачем підписані не були.

Натомість листом від 09.01.2018 року позивач направив на адресу відповідача лист, який було отримано Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області 10.01.2018 року за вх. № 9/02-07 та разом з яким позивачем на адресу Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області було направлено протокол розбіжностей до угоди про припинення.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Так, предметом позову у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від 06.12.2017 року "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки та припинення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного з фермером ОСОБА_1 "; зобов`язання сільраду на виконання свого рішення № 267 від 10.10.1995 року "О закреплении 131,2 га пахотных земель за фермерами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на правах оренды" поновити договір оренди № 6 від 25 жовтня 1995 року на тих же умовах і на той же термін, площею 12,0 га, уклавши його з СФГ "Майданюк І К".

З огляду на предмет спору предметом оцінки судом як першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції можуть бути лише оспорюване позивачем рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від 06.12.2017 року "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки та припинення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного з фермером ОСОБА_1 " на предмет його законності. Будь-які інші рішення сільської ради, про які неодноразово зазначає позивач як у позовній заяві, інших заявах по суті спору, так і в апеляційній скарзі не можуть бути предметом оцінки судом у межах даної справи, а тому всі посилання скаржника на такі рішення та розгляд їх законності в судах судовою колегією відхиляються, як такі що не входять в предмет та підстави розгляду даної справи.

Що стосується конкретно спірного рішення відповідача, яке оспорено позивачем, судова колегія зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Змісту даної норми Конституції України відповідає ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", якою визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти.

За приписами ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування (нормативні та інші акти) з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (ст. 80 Земельного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключною компетенцією міських рад є вирішення питань регулювання земельних відносин.

Так, 06.12.2017 року спірним рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1336-VII від, розглянувши клопотання ОСОБА_1 від 10.11.2017 року, на підставі п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст. 12 Земельного кодексу України, ст. 31, 34 Закону України "Про оренду землі", проекту "Внесення змін до генерального плану села Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області поєднаного з планом зонування території населеного пункту у складі генерального плану", розробленого ДПРВІ "Укрпівдендіпроводгосп", затвердженого рішенням 16 сесії VII скликання від 25.11.2016 року № 818-VII, відмовлено у поновленні договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрованого Кароліно-Бугазькою сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6); вирішено припинити договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрований Кароліно-Бугазькою сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6), у зв`язку із закінченням строку дії договору та відсутністю намірів передачі в оренду земельної ділянки; зобов`язано ОСОБА_1 в місячний термін із моменту прийняття рішення звільнити земельну ділянку та передати її до сільської ради згідно до вимог чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтями 93 та 96 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

Поняття договору оренди землі визначено ст. 13 Закону України "Про оренду землі", за приписами якої договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі»).

Зміст прав та обов`язків, що виникають в орендодавця та орендаря земельної ділянки, порядок їх реалізації та виконання опосередковуються договором оренди землі. Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору і вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України "Про оренду землі").

За змістом ст. 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі як істотна умова договору визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Закінчення строку дії договору оренди землі спричиняє законодавчо визначені наслідки, зокрема припиняються права та обов`язки, що виникають із договору, за винятком тих, які продовжують існувати після закінчення договірних відносин. Власник земельної ділянки (в даному випадку територіальна громада, інтереси якої фактично представляє сільська рада) вправі користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою після закінчення договору оренди за правилами ст. 317 Цивільного кодексу України.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 року у справі № 909/139/19.

Тобто, як вірно зауважено судом першої інстанції, рішення щодо продовження строку дії договору після закінчення строку його дії віднесено до дискреційних повноважень орендодавця.

При цьому, випадки та умови, коли права і обов`язки сторін за договором оренди продовжують існувати після закінчення узгодженого строку дії цього договору незалежно від волевиявлення власника, обмежуючи останнього у його правомочностях щодо здійснення права власності, обумовлюються договором або законом.

Так, умовами укладеного між сторонами будь-які умови щодо порядку продовження строку дії договору оренди визначені не були, а тому порядок продовження строку дії договору (його поновлення) визначаються ст. 33 Закону України "Про оренду землі", відповідно до якої (в редакції на момент прийняття спірного рішення) було передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку.

З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Тобто, приписами чинної на той час ст. 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено наступний порядок поновлення договору оренди:

- не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору орендар звертається до орендодавця з заявою про поновлення строку дії договору до якої додає проект додаткової угоди;

- орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди та приймає відповідне рішення: або про поновлення договору оренди землі та укладає відповідний договір, або за наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (про відмову).

Тому в будь-якому випадку питання поновлення/непоновлення договору оренди землі входить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Єдиним виключенням є випадок, коли орендодавець не розглянув заяву орендаря про поновлення договору оренди та відповідно не надіслав на його адресу протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, то такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Так, як вбачається з матеріалів справи, договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладений між Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 , було укладено строком на 20 років та зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року. Тобто, строк дії договору сторонами встановлено до 10.12.2017 року.

При цьому, листами від 31.08.2017 року та від 05.10.2017 року, ще до закінчення строку дії договору, відповідач повідомляв позивача про відсутність наміру продовження його дії.

Незважаючи на вказане, 10.11.2017 року (за місяць до закінчення строку дії договору) голова Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К звернулась до відповідача із клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 12 га терміном 20 років з орендною платою згідно чинного законодавства та іншими умовами, які передбачені земельним законодавством України.

При цьому, вказана заява було сільською радою розглянута в межах визначеного ст. 33 Закону України «Про оренду землі» місячного строку та 06.12.2017 року було прийнято спірне рішення № 1336-VII, яким відмовлено у поновленні договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрованого Кароліно-Бугазькою сільською радою в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6); вирішено припинити договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року, укладеного Кароліно-Бугазькою сільською радою та фермером ОСОБА_1 (зареєстрований Кароліно-Бугазькою сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 10.12.1997 року № 6), у зв`язку із закінченням строку дії договору та відсутністю намірів передачі в оренду земельної ділянки; зобов`язано ОСОБА_1 в місячний термін із моменту прийняття рішення звільнити земельну ділянку та передати її до сільської ради згідно до вимог чинного законодавства.

На виконання вищевказаного рішення сільської ради, з метою повернення земельної ділянки до земель запасу, Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області супровідним листом № 462/0207 від 15.12.2017 року було направлено позивачу рішення сільської ради від 06.12.2017 року за № 1336-VII; угоду про припинення дії договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 25.10.1996 року та акт приймання-передачі (повернення) земельної ділянки, які позивачем підписані не були.

Тобто Кароліно-Бугазька сільська рада Овідіопольського району Одеської області, скориставшись своїм дискреційним правом щодо розпорядження землями комунальної власності в межах своєї території, дотримуючись строків, визначених ст. 33 Закону України «Про оренду землі», прийняла відповідне рішення в межах свої повноважень.

Будь-яких порушень чинного на той час законодавства під час прийняття оспорюваного рішення судовою колегією не встановлено.

При цьому, обставини, які покладаються позивачем в підстави для визнання спірного рішення незаконним, а саме те, що реалізація генерального плану не може бути підставою для непродовження строку дії договору, оскільки спірні землі неправомірно включені до меж села Кароліно-Бугаз та мають бути виведені з такого села, в даному випадку не можуть бути підставою для визнання такого рішення незаконним, оскільки питання правомірності включення земель чи їх винесення за межі села Кароліно-Бугаз лежить поза межами розгляду даної справи і в будь-якому випадку на момент прийняття відповідачем спірного рішення судових рішень з цього приводу не існувало.

Також судом першої інтонації було правомірно зауважено про помилковість ототожнення позивачем рішення сільської ради про відмову у продовженні дії договору із рішенням про припинення права користування земельною ділянкою, оскільки доводи позивача в цій частині ґрунтуються на невірному тлумаченні відповідних положень постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7, якими розкрито питання припинення права користування земельною ділянкою в порядку ст. 140-149 Земельного кодексу України, тобто припинення права користування під час існування (тривалості) правовідносин користування, натомість, у даному випадку має місце волевиявлення орендодавця щодо непродовження відносин оренди землі після закінчення строку дії договору.

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку спірне рішення було прийнято сільською радою в межах компетенції та наданих їй законом повноважень, без порушень вимог Закону, а відтак відсутні підстави для його скасування, як незаконного, з огляду на що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача поновити договір оренди, судова колегія зазначає, що дійсно така вимога в даному випадку, як про те вказано судом першої інтонації, є похідною, та враховуючи відмову у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, задоволенню також не підлягає.

Крім того, необхідно наголосити, що сформульована позивачем вимога не відповідає належному способу захисту порушеного права, що додатково є підставою для відмови у її задоволенні, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, у вказаній постанові також було наголошено, що при вирішенні спірних правовідносин щодо поновлення договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди землі, обов`язковість укладення якої передбачена ч. 8 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", належним способом захисту порушеного права є саме визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її тексту, а не визнання договору поновленим, як того просить позивач у даній справі.

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної заяви в повному обсязі, при цьому, доводи апеляційної скарги щодо неврахування місцевим господарським судом чисельних документів та рішень інших судів, які на думку позивача свідчать про неправомірність оспорюваного ним рішення органу місцевого самоврядування, судовою колегією відхиляються як необґрунтовані, оскільки, як вже зазначалось будь-які інші рішення сільської ради не можуть бути предметом оцінки судом у межах даної справи, і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на що судова колегія вважає, що апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі № 916/3338/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону, тому достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства Майданюк І К, с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі № 916/3338/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 року у справі №916/3338/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 14.06.2021 року.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
А.І. Ярош