ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2021 Справа № 920/465/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., розглянувши матеріали справи № 920/465/21 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України", м Київ, вул Б.Хмельницького, 6, код 20077720.

до відповідача: Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт" (вул. Гагаріна, буд. 1, м. Шостка, Сумська область, 41100, ідентифікаційний код 34113412, e-mail: ),

про стягнення 4 080 грн 91 коп.

Без повідомлення представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

29.04.2021 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідача, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 4 080 грн 91 коп., з яких: пеня у сумі 2 362 грн 54 коп., 3 % річних у сумі 974 грн 70 коп., інфляційні втрати у сумі 692 грн 91 коп., збитки у сумі 50 грн 76 коп., а також покласти на відповідача судові витрати у розмірі 2 270 грн.

Ухвалою суду від 05.05.2021 у справі № 920/465/21 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/465/21. Справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розгляд справи по суті призначити на 15.06.2021, 10:00.

Ухвалу суду від 05.05.2021 про відкриття провадження у справі № 920/465/21 в порядку спрощенного провадження без повідомлення сторін позивач та відповідач отримали 11.05.2021. Письмових заяв чи клопотань суду не подали. Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарським судом встановлені наступні обставини.

08.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Шосткинським підприємством "Харківенергоремонт" (відповідач) укладено договір № 6499/18-РО-29 постачання природнього газу (далі- Договір).

Відповідно до п. 2.1. Договору (в редакції Додаткової угоди від 12.02.2019 № 5), Позивач передає Відповідачу в період з 01.10.2018 по 30.04.2019 замовлений Відповідачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 5,581 тис куб м, в тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 Договору.

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 41 199,26 грн, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, а саме:

- акт від 30.11.2018 на суму 8 560,10 грн;

- акт від 31.12.2018 на суму 9 368,23 грн;

- акт від 31.01.2019 на суму 8 118,64 грн;

- акт від 28.02.2019 на суму 7 849,26 грн;

- акт від 31.03.2019 на суму 6 240,50 грн;

- акт від 30.04.2019 на суму 1 062,53 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору (з 01.12.2018 - пункту 5.1. Договору в редакції Додаткової угоди від 26.11.2018 № 4), оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення 4 080 грн 91 коп., з яких: пеня у сумі 2 362 грн 54 коп., 3 % річних у сумі 974 грн 70 коп., інфляційні втрати у сумі 692 грн 91 коп., збитки у сумі 50 грн 76 коп., а також витрат по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем остаточний розрахунок по договору від 08.10.2018 №6499/18-РО-29 здійснювався за зобов`язаннями:

- листопада 2018 - 12.02.2019;

- грудня 2018 - 09.04.2019;

- січень 2019 - 29.09.2020;

- лютий 2019 - 29.09.2020;

- березень 2019 - 29.09.2020;

- квітень 2019 - 29.09.2020;

Таким чином заборгованість за договором від 08.10.2018 №6499/18-РО-29 була повністю погашена відповідачем лише 29.09.2020.

Відтак позивач нарахував відповідачу:

- за зобов`язаннями листопада 2018 - 124 грн 08 коп. пені та 20 грн 68 коп. - 3 відсотка річних, 44 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями грудня 2018 - 256 грн 22 коп. пені та 41 грн 70 коп. - 3 відсотка річних, 77 грн 95 коп. інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями січня 2019 - 671 грн 76 коп. пені та 244 грн 95 коп. - 3 відсотка річних, 226 грн 60 коп. інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями лютого 2019 - 686 грн 23 коп. пені та 356 грн 28 коп. - 3 відсотка річних, 220 грн 79 коп. інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями березня 2019 - 534 грн 63 коп. пені та 267 грн 36 коп. - 3 відсотка річних, 112 грн 02 коп. інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями квітня 2019 - 89 грн 62 коп. пені та 42 грн 73 коп. - 3 відсотка річних, 11 грн 55 коп. інфляційних втрат;

Таким чином, загальна сума нарахувань за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідачем становить 4 080 грн 91 коп., з яких: пеня у сумі 2 362 грн 54 коп., 3 % річних у сумі 974 грн 70 коп., інфляційні втрати у сумі 692 грн 91 коп., збитки у сумі 50 грн 76 коп.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини першої статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно вимог статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідоно до ст 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно норм цивільного законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплатити вартість отриманої речі та право її вимоги.

Договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, зміст договору є і мови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення з пені, 3 % річних та інфляційні збитки.

Факт прострочення платежу за отриманий природний газ підтверджується розрахунками позивача.

Щодо стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини другої статті 193 Господарського кодексу України, порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з приписами статей 216-218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 Господарського кодексу України.

Частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором (пунктом 8.2) передбачено, що у разі порушення покупцем умов пункту 6.1 договору, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розрахунок пені позивачем здійснено у відповідності до вимог статті 232 Господарського кодексу України, та з наступного дня, від дня простроченого основного зобов`язання, з урахуванням положень Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Таким чином, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2 362 грн 54 коп.

Щодо нарахованих позивачем 3 % річних, інфляційних втрат та збитків, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, розглянувши позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вважає їх обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, сума 3 % річних інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 974,70 грн та 692,91 грн відповідно.

Крім того позивачем заявлено до стягнення 50 грн 76 коп. збитків, завданих Позивачу неналежним виконанням Відповідачем п. 2.1. Договору, який розрахований на підставі п. 3.13. та 5.7. Договору та п. 1 Розділу VI Правил.

Відповідно до п. 11.2. Договору (в редакції Додаткової угоди від 26.11.2018 № 4), пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз. 2) підп.3.9.2 п. 3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п. 6.2, підп.п. 6.2, підп. 4) п. 6.3, абзац третій підп. 2) п. 6.4 цього Договору застосовуються з дня, зазначеного в повідомленні Постачальника, яке направляється не електронну адресу Споживача, зазначену в п. 12 цього Договору та розміщується на офіційному сайті Постачальника.

Пунктами Договору, що застосовуються з 01.03.2019, передбачено, зокрема, наступне. Пунктом 3.13. Договору (в редакції Додаткової угоди від 26.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного Відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. Договору), Відповідач зобов`язаний відшкодувати Позивачу збитки в порядку, визначеному п. 5.7. Договору (в редакції Додаткової угоди від 26.11.2018 № 4).

Відповідно до п. 2.1. Договору (у редакції Додаткової угоди від 12.02.2019 № 5) Е хтачальник передає Споживачу у березні 2019 замовлений обсяг природного газу в кількості 1,00 тис куб м.

Актом приймання-передачі від 31.03.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 0,834 тис куб м.

Таким чином, Відповідач у березні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 0,16600 тис куб м, ніж було узгоджено сторонами відповідно до п. 2.1. Договору.

21.05.2019 Позивач направив на адресу Відповідача Акт-претензію за вих № 26- 1528-19, змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 07.11.2019 за вих № 26/10- 3079-19, якою Позивач вимагав у Відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13. та 5.7. Договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 37,98 грн, за різницю між замовленим у березні 2019 обсягом природного газу (0,166 тис куб м) та фактичним обсягом використаного Відповідачем у березні 2019 природного газу за Договором (1,000 тис куб м), згідно детального розрахунку, наданого до даного позову.

Акт-претензія від 21.05.2019 за вих№ 26-1528-19 отримана Відповідачем 27.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 4; лист від 07.11.2019 за вих № 26/10-3079-19 отриманий Відповідачем 03.12.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 0, проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки Позивача в добровільному порядку Відповідачем не відшкодовані.

Відповідно до п. 2.1. Договору (у редакції Додаткової угоди від 12.02.2019 № 5) Постачальник передає Споживачу у квітні 2019 замовлений обсяг природного газу в кількості 0,2 тис куб м.

Актом приймання-передачі від 30.04.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 0,142 тис куб м.

Таким чином, Відповідач у квітні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 0,05800 тис куб м, ніж було узгоджено сторонами відповідно до п. 2.1. Договору.

13.06.2019 Позивач направив на адресу Відповідача Акт-претензію за вих № 26- 2231-19, якою Позивач вимагав у Відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13. та 5.7. Договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 12,78 грн, за різницю між замовленим в квітні 2019 обсягом природного газу (0,2 тис куб м) та фактичним обсягом використаного Відповідачем у квітні 2019 природного газу за Договором (0,14200 тис куб м), згідно детального розрахунку, наданого до даного позову.

Акт-претензія від 13.06.2019 за вих № 26-2231-19 отримана Відповідачем 25.06.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 6; лист від 22.11.2019 за вих № 26/10-3996-19 отриманий Відповідачем 03.12.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 0, проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки Позивача в добровільному порядку Відповідачем не відшкодовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов`язання є встановлене договором або законом відшкодування збитків.

Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч. 1 ст. 623 ЦК України).

Таким чином, розмір збитків, завданих Позивачу неналежним виконанням Відповідачем п. 2.1. Договору, розрахований на підставі п. 3.13. та 5.7. Договору та п. 1 Розділу VI Правил, складає 50,76 грн.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 2270 грн покладається на відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, Господарського процесуального кодексу, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Шосткинського підприємства "Харківенергоремонт" (вул. Гагаріна, буд. 1, м. Шостка, Сумська область, 41100, ідентифікаційний код 34113412, e-mail: ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 2 362 грн 54 коп. (дві тисячі триста шістдесят дві гривні п`ятдесят чотири копійки), 3 % річних у сумі 974 грн 70 коп. (дев`ятсот сімдесят чотири гривні сімдесят копійок), інфляційні втрати у сумі 692 грн 91 коп. (шістсот дев`яносто дві гривні дев`яносто одна копійка), збитки у сумі 50 грн 76 коп. (п`ятдесят гривень сімдесят шість копійок) , а також судові витрати у розмірі 2 270 грн (дві тисячі двісті сімдесят гивень).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 17.06.2021.

Суддя Ю.А. Джепа