ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2021 Справа № 920/1158/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши матеріали справи № 920/1158/20

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (40022, м. Суми, вул. 2-га Залізнична, 10, код 33698892)

до відповідача: фізичної особи-підприємця Кісіля Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про стягнення 6336,94 грн.,

представники сторін:

позивача - адвокат Черняк К.М.;

відповідача - Кісіль А.В.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся позивач з позовом до відповідача про стягнення 6336,94 грн., з яких: 5007,68 грн. вартість спожитої теплової енергії, 16,80 грн. внески за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії, 447,50 грн. 3% річних та 177,17 грн. пеня, а також просить суд стягнути з відповідача 2102,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 01.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті в судове засідання на 29.12.2020 з повідомленням сторін.

21.12.2020 до суду надійшов відзив відповідача, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем станом на 18.12.2020 по договору відсутня. Крім того відповідач заявив про застосування позовної давності у три роки до стягнення заборгованості по договору у цій справі.

Ухвалою суду від 29.12.2020 відкладено розгляд справи в судове засідання на 21.01.2021.

06.01.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд позов задовольнити в повному обсязі, оскільки вважає їх законними та обґрунтованими.

21.01.2021 відповідач подав до суду заперечення, в яких просить суд у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 21.01.2021 постановлено розгляд справи № 920/1158/20 здійснювати за правилами загального позовного провадження, замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та призначити підготовче засідання на 18.02.2021.

02.02.2021 до суду надійшли додаткові пояснення по справі представника позивача, в яких зазначив, що нарахування відповідачу за умови встановлення будинкового засобу обліку теплової енергії без урахування його показників, в тому числі виконання нарахувань розрахунковим методом неможливо, у зв`язку з чим вважає вимоги законними та обґрунтованими.

15.02.2021 відповідач подав до суду додаткові заперечення, в яких просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 18.02.2021 у справі №920/1158/20 клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання задоволено, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів - до 20.04.2021; відкладено підготовче засідання на 23.03.2021.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 23.03.2021закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.04.2021.

Однак, 20.04.2021 розгляд справи не відбувся, оскільки суддя Яковенко В.В. знаходився у відпустці, що унеможливлювало розгляд справи.

Ухвалою суду від 06.05.2021 призначено розгляд справи по суті на 20.05.2021.

У судовому засіданні 20.05.2021 оголошено перерву до 10.06.2021.

У судовому засіданні 10.06.2021 оголошено перерву до 15.06.2021.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створено належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши та дослідивши докази в справі, суд встановив наступне.

01.11.2010 між товариством з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (позивач - виконавець) та фізичною особою-підприємцем Кісілем Андрієм Володимировичем (відповідач - споживач) було укладено договір № 702-Т про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах цього договору.

Частиною 1 статті 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи з положень статей 177, 179 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія є матеріальним благом (товарною продукцією), яке отримує споживач від надавача послуг і важливою ознакою якого (завдяки якій таке благо є об`єктом цивільних прав) є здатність задовольняти ті чи інші потреби людей. Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про теплопостачання», послугою є не теплова енергія, а постачання теплової енергії.

Згідно з п. 2.1 договору розмір тарифів на послуги встановлюється органом місцевого самоврядування відповідно до чинного законодавства України. На момент укладання договору тарифи на теплову енергію встановлено рішенням Сумської міської Ради № 139 від 10.03.2009 та становлять: з централізованого опалення - 412,94 грн./Гкал, з ПДВ - 495,52 грн./Гкал, з постачання гарячої води - 412,94 грн./Гкал, з ПДВ - 495,52 грн./Гкал.

У разі зміни тарифів на послуги виконавець повідомляє про це споживача через засоби масової інформації. Оплата за послуги за новими тарифами здійснюється з календарного дня для встановлення нових тарифів (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється за їх показаннями за умови їх підключення та введення в дію у встановленому порядку.

На підставі п. 3.1 договору розрахунки за послуги проводяться в грошовій формі (гривні) на умовах передплати відповідно до встановлених тарифів, які визначені умовами цього договору, або додатками до цього договору. Зміна форми розрахунків допускається за згодою сторін. Споживач має право вносити авансові платежі без обмеження їх граничного розміру. У випадку зміни тарифів на послуги виконавець здійснює перерахунки згідно п. 2.2 договору.

Відповідно до п. 3.2 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно з пунктами 3.3, 3.4 договору споживач до 15 числа розрахункового періоду сплачує виконавцю вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період. Щомісячно 6-го числа споживач отримує від виконавця акт прийому-передачі теплової енергії, форма якого (додаток № 3) є невід`ємною частиною договору, та рахунок за спожиту теплову енергію. Несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від відповідальності щодо сплати за надані виконавцем послуги.

Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця (п. 3.5 договору).

Розділом 4 договору визначені права та обов`язки сторін, зокрема: споживач має право отримувати своєчасно та належної якості теплову енергію/або гарячу воду згідно з чинним законодавством України та умовами цього договору; отримувати в установленому законодавством України порядку інформацію про перелік послуг, їх вартість, загальну суму місячного платежу, структуру тарифів, нормативів (норм) споживання, режиму надання послуг, їх споживчі властивості (підпункти 4.1.1, 4.1.2).

Відповідно до пп. 4.2.1, 4.2.5 договору споживач зобов`язується оплачувати послуги в установлені цим договором строки; у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у порядку, встановленому законодавством України та цим договором.

Договір укладається на 1 рік і набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду (п. 10.1 договору).

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач з жовтня 2017 року по квітень 2020 року користувався послугами з централізованого опалення, проте на даний час так і не сплатив суму боргу за спожиту теплову енергію і станом на 13.11.2020 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 5024,48 грн.

Нарахування оплати за спожиті відповідачем послуги з централізованого опалення здійснювалось позивачем на підставі тарифів, на послуги теплопостачання для категорії споживачів «Інші» встановлені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 151 від 01.02.2017, № 1529 від 28.12.2017, № 404 від 14.06.2018, № 239 від 27.02.2018, № 1731 від 10.12.2018, № 89 від 14.01.220, № 639 від 17.03.2020.

Позивач зазначає, що на підставі вищезазначених тарифів, останній надавав відповідачу послугу з централізованого опалення.

Матеріали справи свідчать, що позивач виписав відповідачу рахунки на оплату за опалення за період з жовтня 2017 року по вересень 2020 року, а саме: № 702 від 30.11.2017 спожито 0,145 Гкал на суму 270,42 грн.; № 702 від 30.11.2017 спожито 0,691 Гкал на суму 1288,67 грн.; № 702 від 31.12.2017 спожито 0,764 Гкал на суму 1424,82 грн.; № 702 від 31.01.2018 спожито 0,849 Гкал на суму 1671,92 грн.; № 702 від 30.02.2018 спожито 0,788 Гкал на суму 1567,62 грн.; № 702 від 31.03.2018 спожито 0,915 Гкал на суму 1820,27 грн.; № 702 від 30.04.2018 спожито 0,050 Гкал на суму 99,46 грн.; № 702 від 31.10.2018 спожито 0,070 Гкал на суму 105,55 грн.; № 702 від 30.11.2018 спожито 0,679 Гкал на суму 1023,82 грн.; № 702 від 31.12.2018 спожито 0,895 Гкал на суму 1349,51 грн.; № 702 від 31.01.2019 спожито 0,930 Гкал на суму 1301,56 грн.; № 702 від 28.02.2019 спожито 0,676 Гкал на суму 946,08 грн.; № 702 від 31.03.2019 спожито 0,587 Гкал на суму 821,52 грн.; № 702 від 30.04.2019 спожито 0,011 Гкал на суму 15,38 грн.; № 702 від 30.10.2019 спожито 0,008 Гкал на суму 11,20 грн.; № 702 від 30.11.2019 спожито 0,622 Гкал на суму 870,50 грн.; № 702 від 31.12.2019 спожито 0,590 Гкал на суму 1583,68 грн.; № 702 від 31.01.2020 спожито 0,0,627 Гкал на суму 859,99 грн.; № 702 від 29.02.2020 спожито 0,613 Гкал на суму 819,98 грн.; № 702 від 31.03.2020 спожито 0,355 Гкал на суму 453,50 грн.; № 702 від 30.04.2020 спожито 0,067 Гкал на суму 80,00 грн.; № 702-ВКО від 31.03.2020 за обслуговування ВКО на суму 5,60 грн.; № 702-ВКО від 30.06.2020 за обслуговування ВКО на суму 5,60 грн.; № 702-ВКО від 30.09.2020 за обслуговування ВКО на суму 5,60 грн.

За твердженням позивача рахунки за період з жовтня 2017 року по вересень 2020 року включно були надані відповідачу нарочно, що підтверджується підписом про отримання або поштою, що підтверджується копіями поштових чеків.

Згідно з п. 9 додатку № 2 до договору для підтвердження кількості фактично спожитих послуг, щомісячно до 6-го числа сторони складають та підписують акт прийому-передачі послуг.

Відповідно до п. 10 додатку № 2 до договору якщо з боку споживача не було вмотивованої відмови щодо причин його не підписання, вважається, що акт прийому-передачі послуг є підписаним без заперечень, а послуги вважаються наданими в обсязі, зазначеному в акті.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів направлення відповідачу актів прийому - передачі послуг за період надання послуг з жовтня 2017 року по вересень 2020 року, оскільки надані позивачем копії фіскальних чеків Укрпошти, у відсутності описів вкладення, не можуть вважатися доказом надсилання відповідачу саме вищезазначених актів, а лише свідчать про надання послуг поштового зв`язку з відправлення невизначеної кореспонденції.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на повну оплату обсягів споживання обрахованих відповідно до умов договору. При цьому відповідач зазначає, що додана позивачем до відповіді на відзив додаткова угода від 01.03.2018 до договору ним не підписувалась.

Позивач зазначає, що 16.03.2018 на адресу відповідача було направлено додаткову угоду до договору № 702-Т від 18.01.2021, проте відповідачем її не підписано та не повернуто на адресу позивача. Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 01.03.2018 до договору № 702-Т від 18.01.2011 виконавець і споживач у зв`язку з встановленням будинкового приладу обліку теплової енергії погодились доповнити договір № 702-Т від 18.01.2011 пунктом 2.5. виклавши у наступній редакції: « 2.5. Нарахування за централізоване опалення здійснюється відповідно до показників загально будинкового приладу обліку теплової енергії пропорційно займані площі».

У відповіді на відзив позивач зазначив, що облік спожитої теплової енергії здійснюється за показниками приладів обліку, як передбачено додатковою угодою до договору.

Судом установлено, що згідно з п. п. 9.3, 9.9 договору у разі істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні цього договору, він може бути змінений або розірваний лише за письмовою згодою сторін. Будь-які виправлення і доповнення до цього договору і других договірних документів (тільки ті, що невід`ємно пов`язані з виконанням цього договору) вважаються дійсними, якщо вони оформлені в письмовій формі і підписані, скріплені печатками між сторонами.

Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами додаткової угоди, якою б сторонами було узгоджено внесення доповнень до договору.

Господарський суд зазначає, що акти прийому-передачі теплової енергії та/або гарячої води та рахунки складені відповідно до додаткової угоди від 01.03.2018 до договору № 702-Т від 18.01.2011, в той час коли між сторонами додаткова угода не укладалась.

Позивач та відповідач укладаючи договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.11.2010 № 702-Т узгодили, що обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі.

Відповідно до умов договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.11.2010 № 702-Т з урахуванням додатку № 1 до договору, протоколу розбіжностей від 17.12.2010, сторонами погоджено максимальне теплове навантаження 0,0014 Гкал/год.

На підставі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч. 4 ст. 179 ГК України).

Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 654 ЦК України).

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч. 2 ст. 188 ГК України)

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч. 3 ст. 188 ГК України).

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (ч. 4 ст. 188 ГК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, додаткову угоду до договору, датовану 01.03.2018, відповідно до змісту якої позивач доповнив договір № 702-Т від 18.01.2011 пунктом 2.5 щодо нарахування за централізоване опалення відповідно до показників загально будинкового приладу обліку теплової енергії пропорційно займаній площі.

Господарський суд зазначає, що законом у цьому випадку не передбачено можливості односторонньої зміни договору, бо не отримавши згоди на підписання додаткової угоди та внесення змін до договору, позивач на виконання ч. 4 ст. 188 ГК України повинен був звернутися до суду з відповідним позовом.

Доказів укладення сторонами додаткової угоди до договору, якою вносились зміни щодо порядку нарахування за централізоване опалення сторонами до суду не надано.

Рішення суду, яке набрало законної сили, щодо внесення змін до спірного договору в матеріалах справи відсутнє.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем незправомірно в односторонньому порядку змінено порядок нарахування за надані послуги з централізованого опалення, що здійснено всупереч умовам договору.

Згідно з перевіреними судом розрахунками відповідача здійсненими на підставі договору з додатками, вартість послуг з постачання теплової енергії складала: жовтень 2017 року - 270,42 грн., листопад 2017 року - 712,42 грн., грудень 2017 року - 734,78 грн., січень 2018 року - 1080,23 грн., лютий 2018 року - 1024,52 грн., березень 2018 року - 1056,36 грн., квітень 2018 року - 99,46 грн., жовтень 2018 року - 105,55 грн., листопад 2018 року - 654,40 грн., грудень 2018 року - 808,20 грн., січень 2019 року - 815,83 грн., лютий 2019 року - 596,20 грн., березень 2019 року - 485,64 грн., квітень 2019 року - 15,38 грн., жовтень 2019 року - 11,20 грн., листопад 2019 року - 489,83 грн., грудень 2019 року - 572,40 грн., січень 2020 року - 600,60 грн., лютий 2020 року - 549,78 грн., березень 2020 року - 316,45 грн., квітень 2020 року - 80,00 грн.

Як вбачається з наданих позивачем копій платіжних доручень зазначені суми за постачання теплової енергії сплачені ним у повному обсязі.

За встановлених обставин позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу задоволенню не підлягають.

Водночас судом установлено, що під час розгляду справи в суді відповідачем проведено оплату суми основного боргу в розмірі 222,17 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 104 від 18.12.2020 про сплату за послуги з централізованого опалення за березень 2018 року в сумі 42,71 грн., квітень 2018 року в сумі 99,46 грн., квітень 2020 року в сумі 80,00 грн.

Тому станом на час звернення позивача з позовом заборгованість у розмірі 222,17 грн. існувала, однак після відкриття провадження у справі була сплачена відповідачем.

Таким чином, враховуючи, що під час розгляду справи в суді відповідач сплатив позивачу частину суми основного боргу у розмірі 222,17 грн., провадження у справі в цій частині необхідно закрити за відсутністю предмету спору відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини першої статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Більшість платежів відповідачем здійснено пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з підпунктом 5.1.5 договору в разі несвоєчасної сплати споживачем грошових коштів, які передбачені термінами цього договору, за послуги виконавця, споживач сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла на момент прострочення виконання грошового зобов`язання споживачем) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен календарний день (враховуючи вихідні і святкові дні) прострочення виконання грошового зобов`язання. Споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу виконавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просить стягнути з відповідача 177,17 грн. пені, 687,79 грн. інфляційних збитків, 447,50 грн. 3% річних.

Нарахування пені, 3% річних та інфляційних збитків позивач зробив, виходячи з суми основного боргу, що нарахований поза межами договору.

Враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем та те, що право на стягнення пені, річних та інфляційних збитків встановлено сторонами у договорі, судом обраховано суми пені, 3% річних та інфляційних збитків, що складають 33,55 грн. пені, 25,34 грн. 3% річних, 93,93 грн. інфляційних збитків, які підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних збитків підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд урахував і задовільнив клопотання відповідача, що міститься у відзиві, щодо застосування строків позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

На підставі ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано

Тому судом здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних збитків з 11.02.2018 у межах трирічного строку та з урахуванням переплат відповідача, а пені з 11.12.2019 по 11.06.2020.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 16,80 грн. внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії за договором № 702-Т суд зазначає наступне.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, суд констатує, що сторонами не передбачено сплату внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії позивачем здійснено на підставі рішення Сумської міської ради від 21.12.2019 № 745 «Про встановлення розмірів внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії, яка здійснюється ТОВ «Сумитеплоенерго».

Оскільки позивач у позовній заяві посилається на порушення відповідачем умов договору № 702-Т від 01.11.2010 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а судом під час розгляду справи встановлено відсутність, передбачених умовами договору, нарахування внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення відповідних внесків у розмірі 16,80 грн.

Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судовий збір, якийвнесений позивачем за позовні вимоги в частині стягнення сплаченого відповідачем після відкриття провадження у справі боргу, покладається на останнього, оскільки спір виник з його вини, а погашення суми основної заборгованості відбулося після звернення позивача з цим позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження в частині стягнення 222,17 грн. боргу закрити.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Кісіля Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (40022, м. Суми, вул. 2-га Залізнична, 10, код 33698892) 33 грн. 55 коп. (тридцять три гривня 55 копійок) пені, 25 грн. 34 коп. (двадцять п`ять гривень 34 копійки) 3 % річних, 93 грн. 93 коп. (дев`яносто три гривні 93 копійки) інфляційних збитків, 124 грн. 44 коп. (сто двадцять чотири гривні 44 копійки) витрат зі сплати судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 22.06.2021.

Суддя В.В. Яковенко