СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2021 р. Справа № 922/3292/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Дучал Н.М. , суддя Россолов В.В.

за участю секретаря судового засідання Пахомової І.В.

та представників учасників справи:

прокурора Горгуль Н.В., (посвідчення №057317 від 09.10.2020);

позивача - не з`явився;

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача Мартиненко А.М. (свідоцтво №1942 від 22.07.2015, ордер серія ХВ № від 07.11.2019);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків, (вх.№1401Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 (суддя Новікова Н.А., повне рішення складено 18.09.2020) у справі № 922/3292/19

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, м. Дергачі, Харківська область, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

до 1) Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, м. Дергачі, Харківська область,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс, м. Харків,

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004 та зобов`язання повернення майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс, в якій просив суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 223 від 26.06.2004;

- визнати недійсним та скасувати договір оренди землі від 27.07.2004, площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004, укладений між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ Промбудресурс;

- зобов`язати ТОВ Промбудресурс повернути земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004 у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що:

- розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано в оренду ТОВ Промбудресурс із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу строком на 25 років;

- на виконання вказаного розпорядження 27.07.2004 між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ Промбудресурс укладено договір оренди земельної ділянки, пунктом 15 якого передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу; цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання (п. 16 договору оренди землі);

- розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 прийнято з порушенням вимог ст.ст. 20, 21, 38, 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та на даний час), оскільки розпорядження земельними ділянками за межами населеного пункту для житлової забудови не відноситься до компетенції районної державної адміністрації, а відтак і вирішення питання про зміну цільового призначення земельної ділянки прийнято поза межами повноважень цього державного органу, визначених ст. 122 Земельного кодексу України;

- наявні підстави для визнання такого розпорядження незаконним, укладеного на його виконання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки у відання держави.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/3292/19 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції зазначив про дотримання прокурором процедури щодо представництва інтересів держави, передбаченої статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". Судове рішення мотивоване тим, що Дергачівською РДА було перевищено повноваження під час надання в оренду ТОВ "Промбудсервіс" земельної ділянки для будівництва спортивного та торгово-розважального комплексу, оскільки РДА не могла розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення та змінювати цільове призначення земельної ділянки. При цьому суд послався на правову позицію Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а саме, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, якщо такі мали місце, а державні органи не можуть вимагати повернення до попереднього стану, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Тому суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення ТОВ "Промбудсервіс" права мирного володіння майном є безпідставним покладанням на приватного учасника обороту ризиків і відповідальності за порушення, які допущені органом державної влади. Суд не застосував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки зазначив про відсутність підстав для задоволення позову прокурора.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків, з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду (у встановлені чинним законодавством строки) з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі № 922/3292/19 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

- подання до Дергачівської райдержадміністрації заяви про надання в оренду землі є виключно залежною від ТОВ Промбудресурс подією;

- ТОВ Промбудресурс достеменно знаючи, що виділення та надання в оренду земельної ділянки за межами населеного пункту для будівництва об`єкту інфраструктури не належить до повноважень районної державної адміністрації звернулося до Дергачівської райдержадміністрації з заявою про надання в оренду із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) земельної ділянки загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торгівельно-розважального комплексу строком на 25 років;

- необґрунтованим є висновок суду про відсутність жодного впливу набувача на прийняття райдержадміністрацією оскаржуваного рішення;

- втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм;

- у даному випадку вбачається недотримання 1-м та 2-м відповідачами процедури розпорядження земельною ділянкою державної власності вимогам законодавства;

- позбавлення набувача права користування земельною ділянкою, шляхом скасування рішення місцевого органу виконавчої влади, визнання спірного договору недійсним та повернення землі у державну власність є пропорційним втручанням з боку держави, яке переслідує суспільний та публічний інтерес, ґрунтується на розумних підставах;

- розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації №223 від 26.06.2004 Про надання в оренду земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу ТОВ Промбуресурс є незаконним і підлягає скасуванню;

- договір оренди земельної ділянки між Дергачівською районною державною адміністрацією та ТОВ Промбуресурс укладено незаконно та останній підлягає визнанню недійсними, а тому і державна реєстрація вказаного договору також підлягає скасуванню, а передана у користування за вказаним договором земельна ділянка підлягає поверненню державі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків, на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі № 922/3292/19. Встановлено строк учасникам справи до 02.11.2020 включно, для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів іншій стороні у справі в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

30.10.2020 до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від 2-го відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс, м. Харків, (вх. № 10435), в якому 2-й відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення змінити шляхом викладення додаткових мотивів відмови у задоволенні позову.

02.11.2020 до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від 1-го відповідача, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, м. Дергачі, Харківська область, (вх. № 10527), в якому 1-й відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

02.11.2020 до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків, (вх. № 10542), в якому позивач просить апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов прокурора.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/3292/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову прокурору відмовлено. Суд апеляційної інстанції аргументував постанову тим, що під час передання земельної ділянки за межами населеного пункту для будівництва об`єкта інфраструктури ТОВ "Промбудсервіс", Дергачівська РДА перевищила свої повноваження, оскільки відсутні докази того, що об`єкти, для будівництва яких надавалася в оренду земельна ділянка належать, до об`єктів, пов`язаних із обслуговуванням територіальної громади району. Разом із тим суд зазначив, що ТОВ "Промбудсервіс" було відомо, що виділення та надання в оренду земельної ділянки за межами населеного пункту для будівництва об`єкта інфраструктури не належить до повноважень Дергачівської РДА. Однак ТОВ "Промбудсервіс" звернулося до Дергачівської РДА із заявою про надання в оренду із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) земельної ділянки. З огляду на недобросовісну поведінку відповідачів, які були свідомими учасниками цивільних правовідносин та обізнані з порушенням ними цивільного законодавства, суд апеляційної інстанції зазначив, що позбавлення набувача ТОВ "Промбудсервіс" права користування земельною ділянкою є пропорційним втручанням з боку держави. Отже, суд апеляційної інстанції встановив, що позов є законним та обґрунтованим. Однак з урахуванням того, що ТОВ "Промбудсервіс" заявило про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з цим позовом, і суд установив фактичні обставини обізнаності позивача з фактом змін в земельно-облікових даних, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви у зв`язку зі спливом cтроку позовної давності.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.04.2021 постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 у справі №922/3292/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховним судом вказано, що суд апеляційної інстанції зазначив про декілька дат початку перебігу строку позовної давності, а саме 2004 рік, посилаючись на обізнаність районного відділу земельних ресурсів, та 01.01.2013, зазначаючи про початок роботи та відкритість доступу до публічної кадастрової карти України. Проте так і не встановив початок перебігу позовної давності, у зв`язку із чим неможливо зрозуміти, що мав на увазі суд, зазначаючи про неповажність причин для відновлення строку позовної давності в розумінні статей 257, 261 Цивільного кодексу України.

Відтак, для встановлення початку перебігу позовної давності, Верховний суд направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2021, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Россолов В.В., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 прийнято справу №922/3292/19 до провадження та призначити її до розгляду на "14" червня 2021 р. о 12:00. Встановлено строк учасникам справи для подання відзивів на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

24.05.2021 до суду від представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх.№5834), в якому позивач просить апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов прокурора.

28.05.2021 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс, м. Харків, (вх. №6143), в якому 2-й відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення змінити шляхом викладення додаткових мотивів відмови у задоволенні позову.

07.06.2021 від Харківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення з окремого питання (вх.№7498 та вх.№7499).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021, у зв`язку з відпусткою судді Терещенко О.І., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Росолов В.В., суддя Дучал Н.М.

В судове засідання 14.06.2021 з`явились прокурор та представник другого відповідача.

Представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився, натомість у відзиві на апеляційну скаргу просить розглянути справу за його відсутності.

Перший відповідач, Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з`явився, свого повноважного представника не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю позивача та другого відповідача.

В судовому засіданні, заслухавши присутніх представників учасників справи, судовою колегією оголошено перерву до 17.06.2021 для підготовки представників учасників справи для участі у судових дебатах.

Прокурор у судовому засіданні 17.06.2021 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник ТОВ Промбудресурс у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просив змінити мотивувальну частині рішення, в інший частині залишити без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх в судовому засіданні прокурора та представника другого відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 13.02.2004 №58 Товариству з обмеженою відповідальністю Промбудресурс надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки із земель державної власності (землі запасу) за межами населеного пункту на території Малоданилівської селищної ради для будівництва котеджів, спортивного та торговельно-розважального комплексу загальною площею 6,0 га.

У подальшому, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано Товариству з обмеженою відповідальністю Промбудресурс із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, строком на 25 років.

На виконання вказаного розпорядження 27.07.2004 між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ Промбудресурс укладено договір оренди землі, який зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.07.2004 за № 17, згідно з п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради (район Флорінка), за межами населеного пункту.

Пунктом 7 договору передбачено, що земельна ділянка представлена сільськогосподарським угіддями (пасовище).

Згідно з пунктом 15 договору земельна ділянка передається в оренду для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу.

Цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання(п. 16 договору).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на відсутність у Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області відповідних повноважень при прийнятті оскаржуваного розпорядження та необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні договору, оскільки розпорядження землями за межами населеного пункту для житлової забудови не відноситься до компетенції останньої. Водночас, прийняття головою Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області розпорядження від 26.06.2004 р. № 223 Про надання в оренду земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу Товариству з обмеженою відповідальністю Промбудресурс, яким змінено цільове призначення земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення та надано її для забудови за межами населеного пункту свідчить про перевищення 1-м відповідачем наданих повноважень та порушує вимоги ст.ст. 20, 21, 23, 122, 149 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження від 26.06.2004 р. № 223, визнання недійсним укладеного на його виконання договору та повернення земельної ділянки у відання держави.

Наведене стало підставою для звернення прокурора з відповідним позовом до господарського суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку що:

- з огляду на дотримання прокурором процедури щодо представництва інтересів держави передбаченої ст. 23 Закону України Про прокуратуру, обґрунтованими є підстави для звернення прокурора з відповідним позовом;

- наявність в матеріалах справи належних та достатніх доказів того, що земельна ділянка, надана в оренду 2-му відповідачу відноситься до земель житлової та громадської забудови, що не заперечується сторонами, водночас, 1-м відповідачем було надано в оренду 2-му відповідачу земельну ділянку житлової забудови та комерційного використання, яка розташована за межами населеного пункту;

- доказів того, що спортивний та торговельно-розважальний комплекс, для будівництва якого надавалася в оренду 2-му відповідачу земельна ділянка може бути віднесено до об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням територіальної громади району, матеріали справи не містять та відповідачами надано не було;

- із матеріалів справи вбачається, що підставою звернення прокурора до суду у даній справі є порушення, допущені Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області, за відсутності посилання прокурора на порушення з боку набувача (орендаря) майна (земельної ділянки) - ТОВ Промбудресурс під час передачі йому спірної земельної ділянки;

- правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, якщо такі мали місце, а державні органи не можуть вимагати повернення до попереднього стану, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки;

- позбавлення 2-го відповідача права мирного володіння майном є безпідставним покладанням на приватного учасника обороту ризиків і відповідальності за порушення, які допущені органом державної влади;

- позовна давність у даній справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс не може бути застосована, оскільки судом першої інстанції було встановлено відсутність підстав для задоволення позову керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Щодо правомірності представництва інтересів держави у суді прокуратурою, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даному спорі позивачем визначив Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків, та просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 223 від 26.06.2004; визнати недійсним та скасувати договір оренди землі від 27.07.2004, площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004, укладений між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ Промбудресурс; зобов`язати ТОВ Промбудресурс повернути земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :10:000:0004 у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

При цьому, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 ГПК України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:

- звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо;

- прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" місцевою прокуратурою також попередньо повідомлено Головне Управління Держгеокадастру у Харківській області про представництво інтересів держави в її особі при зверненні із позовною заявою до Господарського суду Харківської області (копія повідомлення від 30.09.2019 за №40-804вих-19 з відміткою про отриманням 1-м відповідачем).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що Дергачівською місцевою прокуратурою Харківської області на підставі ст. 131-1 Конституції України та ст.23 Закону України Про прокуратуру процесуально правомірно подано зазначений позов в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області.

Щодо суті позовних вимог, судова колегія зазначає про таке.

Згідно з частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 19 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, серед яких є: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (стаття 123 ЗК України у відповідній редакції).

За змістом статті 124 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Тобто, рішення відповідного органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки в оренду приймається на підставі проекту відведення земельної ділянки у двох випадках: зміни цільового призначення земельної ділянки під час передачі; передачі земельної ділянки із земель запасу під забудову.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/1867/17.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною 5 статті 16 Закону України Про оренду землі, у редакції, чинній на час укладення договору, у разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Як слідує з матеріалів справи, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 13.02.2004 №58 ТОВ Промбудресурс надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки із земель державної власності (землі запасу) за межами населеного пункту на території Малоданилівської селищної ради для будівництва котеджів, спортивного та торговельно-розважального комплексу загальною площею 6,0 га. У подальшому, розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26.06.2004 № 223 затверджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю Промбудресурс для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу та надано останньому із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) в оренду земельну ділянку загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, строком на 25 років.

З урахуванням того, що земельна ділянка була відведена 2-му відповідачу із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, тобто із зміною цільового призначення, передача була здійснена 1-м відповідачем за проектом відведення, як того вимагали приписи ст. 124 Земельного Кодексу України у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження.

Водночас, за змістом частини 3 статті 122 Земельного Кодексу України, у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 1-й відповідач на підставі спірного розпорядження від 26.06.2004 № 223 передав в оренду земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу.

За змістом пункту 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради (район Флорінка) за межами населеного пункту.

Цільове призначення земельної ділянки житлова забудова та комерційне використання (пункт 16 договору).

Водночас, у пояснювальній записці, яка є складовою проекту відведення земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу по вул. Межевій зазначено, що відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі (УКЦВЗ) земельна ділянка віднесена до земель житлової забудови і громадського призначення.

Тому, в матеріалах справи наявні належні та достатні докази того, що земельна ділянка, надана в оренду 2-му відповідачу відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до статті 38 Земельного Кодексу України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно з статтею 39 Земельного Кодексу України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Водночас, 1-м відповідачем було надано в оренду 2-му відповідачу земельну ділянку житлової забудови та комерційного використання, яка розташована за межами населеного пункту.

Разом з тим, з аналізу ч. 3 ст. 122 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження, вбачається, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб, а за межами населених пунктів у трьох випадках: для сільськогосподарського використання; для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Об`єктами, пов`язаними з обслуговуванням жителів територіальної громади району відповідно до Земельного Кодексу України можуть бути школи, заклади культури, лікарні, підприємства торгівлі, тощо, при цьому, коло таких об`єктів є невичерпним.

Таким чином, компетенція районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок у користування, які знаходяться за межами населених пунктів не є абсолютною, а поширюється лише на землі державної власності з конкретно визначеним цільовим призначенням.

Беручи до уваги вищенаведене, ч. 3 ст. 122 ЗК України, у відповідній редакції, передбачалася можливість розпорядження районними державними адміністраціями землями під забудову, які знаходяться за межами населеного пункту в одному випадку - для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Натомість, зі змісту спірного розпорядження від 26.06.2004 №223 та укладеного на його виконання договору не вбачається, що земельна ділянка надається в оренду 2-му відповідачу для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Доказів того, що спортивний та торговельно-розважальний комплекс, для будівництва якого надавалася в оренду 2-му відповідачу земельна ділянка може бути віднесено до об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням територіальної громади району матеріали справи не містять.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що 1-м відповідачем було передано в користування 2-му відповідачу земельну ділянку житлової та громадської забудови, яка знаходиться за межами населеного пункту, а матеріали справи не містять доказів приналежності об`єктів, для будівництва яких надавалася в оренду земельна ділянка до об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням територіальної громади району, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів прокурора щодо перевищення 1-м відповідачем повноважень при наданні в оренду 2-му відповідачу земельної ділянки із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу, тобто із зміною цільового призначення останньої.

Разом з тим, ТОВ Промбудресурс достеменно знаючи, що виділення та надання в оренду земельної ділянки за межами населеного пункту для будівництва об`єкту інфраструктури не належить до повноважень районної державної адміністрації звернулося до Дергачівської райдержадміністрації з заявою про надання в оренду із земель запасу (сільськогосподарські угіддя) земельної ділянки загальною площею 2,120 га на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту для будівництва спортивного та торгівельно-розважального комплексу строком на 25 років.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес;

- чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном)

пропорційним визначеним цілям.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

У даному випадку вбачається недотримання 1-м та 2-м відповідачами процедури розпорядження земельною ділянкою державної власності вимогам законодавства.

Отже, позбавлення набувача права користування земельною ділянкою, шляхом скасування рішення місцевого органу виконавчої влади, визнання спірного договору недійсним та повернення землі у державну власність є пропорційним втручанням з боку держави, яке переслідує "суспільний" та "публічний інтерес", ґрунтується на розумних підставах.

При цьому відповідна особа не несе "індивідуальний і надмірний тягар", оскільки скасування рішення, визнання спірного договору недійсним та повернення землі у державну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого порушення. Правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину.

Відтак, у даній справі позбавлення набувача права користування землею є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Інтереси суспільства для втручання у захищене вказаними гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном у даній справі полягають у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання надання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка перебуває у державній власності, в оренду, а також у отриманні до національного бюджету коштів від передбаченого для таких загальних випадків земельного аукціону, що не відбулося внаслідок дій відповідачів, які свідомо діяли у своїх приватних інтересах.

Таким чином, з огляду на недобросовісну поведінку відповідачів, які з позиції стороннього добросовісного спостерігача були свідомими учасниками вищевказаних цивільних правопорушень, колегія суддів вважає, що передбачене законом повернення земельних ділянок до держави не є непропорційним втручанням у захищене ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном.

З огляду на викладене, розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації №223 від 26.06.2004 Про надання в оренду земельної ділянки для будівництва спортивного та торговельно-розважального комплексу ТОВ Промбуресурс є незаконним, а позов про його визнання незаконним та скасування є обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що 2-м відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено про сплив позовної давності для звернення прокурором до суду із позовом до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області та Товариства з обмеженою відповідальністю Промбудресурс про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі від 27.07.2004 та зобов`язання повернення майна.

Розглянувши зазначене клопотання, судова колегія зазначає про таке.

Прокурор звернувся з цим позовом до суду 09 жовтня 2019 року, як вбачається зі штампу вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 29 ГПК України у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Враховуючи вищенаведене, строк позовної давності, щодо заявлених прокурором позовних вимог складає три роки з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі №405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі №372/2592/15, від 06.06.2018 у справі №372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 05.06.2018 у справі №359/2421/15-ц, від 30.05.2018 у справі №367/2271/15-ц, від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17.

Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 у справі №910/3723/14 та Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №914/1708/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1084/17 та від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.

Відповідно до п. 1 постанови КМУ від 24.02.2003 № 200 (чинній, на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) Обласне головне управління земельних ресурсів є територіальним органом Держкомзему і йому підзвітне та підконтрольне. Пунктом 8 зазначеної постанови встановлено, що головне управління, зокрема здійснює свої повноваження безпосередньо та через міські (міст обласного і районного значення) управління (відділи) та районні відділи земельних ресурсів.

На підтвердження обізнаності позивача про можливе порушення його прав та законних інтересів слугує пункт 5, який міститься в оскаржуваному розпорядженні, відповідно до якого Начальнику районного відділу земельних ресурсів Шуміло В.І. доручено здійснювати контроль за виконанням умов договору оренди та внести зміни в земельно-облікові дані.

В подальшому повноваження з контролю та виконання договору оренди передавалось до правонаступників згаданого вище органу, в тому числі до позивача. Дані обставини свідчать про обізнаність позивача та його право попередників про спірні правовідносини, і в тому числі повною обізнаністю про отримання орендної плати.

Отже, позивач довідався або повинен був довідатися про можливе порушення своїх і законних прав та інтересів ще у 2004 році.

Прокурор у позовній заяві зазначив про те, що про вказані правопорушення прокуратурі стало відомо лише в березні 2019 року, у зв`язку з опрацюванням інформації на Публічній кадастровій карті України.

Зазначені доводи не можуть бути прийняті в якості поважної причини для відновлення строку позовної давності у зв`язку з тим, що відкритий доступ до публічної кадастрової карти України запроваджено в Україні з 01.01.2013, у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про Державний земельний кадастр".

Так, відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (в редакції, чинній на момент прийняття зазначеного Закону) відомості, зазначені у частині першій цієї статті, підлягають оприлюдненню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, з моменту їх внесення до Державного земельного кадастру.

Частиною 3 статті 36 зазначеного Закону Технологічні та програмні засоби, необхідні для оприлюднення відомостей Державного земельного кадастру, повинні забезпечувати юридичним та фізичним особам можливість анонімного перегляду, копіювання та роздрукування інформації, яка відповідно до цієї статті надається безоплатно, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, цілодобово, без обмежень.

Тому посилання прокурора на той факт, що прокуратурою було виявлено можливі порушення лише в березні 2019 року не є поважними причинами для відновлення строку позовної давності.

Разом з тим, судова колегія наголошує, що перебіг строку позовної починається саме з 2004 року, коли держава в особі позивача довідалась або повинна була довідатися про можливе порушення своїх і законних прав та інтересів, як вже зазначалось вище.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, судова колегія зазначає, що в задоволенні позовну прокурора слід відмовити з огляду на сплив строку позовної давності, про що відповідачем-2 зроблено відповідну заяву.

Відповідно до частини 4 статті 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а мотивувальну частину рішення господарського суду від 31.08.2020 у справі №922/3292/19 змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, виклавши її в редакції мотивувальної частини цієї постанови, як зазначено вище. В решті рішення слід залишити без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені прокурором, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.2, ч.1 ст.275, ч.4 статті 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/3292/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22.06.2021.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.В. Россолов