ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2021 р. Справа№ 910/17401/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги

Концерну "Військторгсервіс"

на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2021

у справі № 910/17401/20 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Юст"

до Концерну "Військторгсервіс"

про стягнення 203 520, 26 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Віта Юст» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення 203 520, 26 грн, з яких: 100 000 грн безпідставно набутих коштів, 10 000 грн - 10 % штрафу, 72 595, 79 пені, 20 924, 47 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем одержані кошти без достатньої правової підстави, які були перераховані позивачем на підставі попереднього договору № 100 від 18.03.2019. У зв`язку з порушенням строків повернення цих коштів позивачем нараховані інфляційні втрати, 3 % річних та неустойка.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі №910/17401/20 позов задоволено частково та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віта Юст» 100 000 грн. основного боргу, 1 304 грн 3 % річних, 985 грн 07 коп. інфляційних втрат та 1 526 грн 40 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що строк дії попереднього договору оренди № 100 від 18.03.2019 закінчився 18.03.2020, основний договір оренди позивач та Регіональне відділення Фонду державного майна України не уклали, доказів передачі позивачу нерухомого майна у користування суду не надано. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем безпідставно отриманих коштів в сумі 100 000, 00 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2021, Концерн «Військторгсервіс» звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що позивач користувався державним нерухомим майном за попереднім договором оренди, а відтак має сплачувати за це грошові кошти відповідно до умов цього договору.

Позивач подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. При цьому він посилається на те, що відповідачем не виконані умови попереднього договору, спірне майно в користування не передано.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2021 справу №910/17401/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" залишено без руху; надано строк десять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків, шляхом подання до суду належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, за клопотанням Концерну "Військторгсервіс" поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2021, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/17401/20, розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов попереднього договору використання нерухомого майна № 100 від 18.03.2019, укладеного між позивачем та відповідачем, останній взяв на себе зобов`язанная надати дозвіл на користування нежитловими приміщеннями, що перебувають на його балансі, а позивач - прийняти їх в строкове платне користування та укласти основний договір оренди цього майна з Регіональним відділенням Фонду державного майна України (п.п.1.1, 1.2 договору).

Згідно з п. 1.3 цього договору позивач вступає в строкове платне користування нерухомим майном у термін, вказаний в основному договорі, але не раніше дати підписання цього договору та акта приймання-передачі майна.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що оплата за користування майном здійснюється на підставі 100 % передплати за один календарний рік. Загальна сума сплати за користування майном протягом календарного року становить 299 946, 00 грн.

Пунктами 5.1 - 5.2 договору № 100 від 18.03.2019 встановлено зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на укладення основного договору оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України та передати позивачу визначене цим договором майно за актом приймання-передачі у встановлені основним договором строки.

На виконання умов зазначеного вище договору позивачем протягом березня, квітня 2019 року перераховано відповідачу попередню оплату за договором № 100 від 18.03.2019 у розмірі 299 946, 00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 54 від 19.03.2019, № 55 від 20.03.2019, № 56 від 21.03.2019, № 61 від 22.03.2019, № 62 від 01.04.2019 (а.с.32-36).

Звертаючись з позовом у даній справі позивач посилається на відсутність правової підстави для утримання відповідачем оплат за попереднім договором, оскільки основний договір оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України на визначене договором №100 від 18.03.2019 нерухоме майно укладено не було, а нежитлові будівлі у користування позивача не передавались. Матеріально-правовою підставою позову позивач визначив ст.ст. 11, 526, 599, 612, 625, 629, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 222, 230 ГК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. За положенням частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами частин 1, 8 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в силу п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 910/660/19.

Матеріалами справи підтверджено, що спірні кошти було перераховано позивачем відповідачу як сплату за попереднім договором № 100 від 18.03.2019 за користування визначеним цим договором нерухомим майном.

Згідно з ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

В п.п. 1.3., 3.1. попереднього договору № 100 від 18.03.2019 зазначено, що користувач вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний в Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Попереднього договору та акта приймання-передавання Майна; даний договір діє з моменту його підписання до укладення основного договору оренди відповідно до чинного законодавства, але не довше ніж шість місяців з « 18» березня 2019 року по « 18» березня 2020 року.

Доказів виконання умов попереднього договору, а саме укладення позивачем основного договору (оренди) з Регіональним відділенням Фонду державного майна України та передачі позивачу нерухомого майна у користування за актом приймання-передачі, сторонами надано не було.

Отже, на момент звернення з позовом у даній справі у відповідача відсутні правові підстави для збереження у себе перерахованих позивачем коштів на підставі попереднього договору.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом квітня 2019 року по листопад 2020 року повертав позивачу грошові кошти, що були сплачені останнім за попереднім договором № 100 від 18.03.2019. Копії відповідних платіжних доручень залучено до матеріалів справи (а.с.37-62).

Отже, місцевим господарським судом обґрунтовано встановлено, що на момент звернення до суду відповідач без достатніх правових підстав утримує 100 000, 00 грн, які підлягають поверненню позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на те, що позивач 04.06.2020 направив відповідачу претензію про повернення грошових коштів, відповідач зобов`язаний був повернути попередню оплату до 11.06.2020 включно, прострочення виконання грошового зобов`язання почалось з 12.06.2020.

Здійснивши перерахунок, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 304, 00 грн та інфляційних втрат у розмірі 985, 07 грн, нарахованих за період 12.06.2020 - 04.11.2020.

Також правомірними колегія вважає висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, оскільки ні умовами попереднього договору, ні чинним законодавством не передбачена такої відповідальності за прострочення повернення сплачених коштів.

Таким чином висновок суду першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні про часткове задоволення позовних вимог з відповідним розподілом судових витрат зроблений з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також відповідно до встановлених обставин справи.

Колегія вважає помилковими викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що позивач має сплачувати кошти за використання майна на підставі попереднього договору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір лише встановлює обов`язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором (ч. 1 ст. 182 ГК України).

Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1) спонукання до укладення основного договору, 2) фіксації умов основного договору.

В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу, сплатити кошти).

У цьому висновку суд апеляційної інстанції звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 у справі №926/225/17.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі ст. 129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі №910/17401/20 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Концерн «Військторгсервіс».

Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі № 910/17401/20.

Матеріали справи № 910/17401/20 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 14.06.2021.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова