ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/1515/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство Екологія Плюс

на рішення господарського суду Миколаївської області від 02.03.2021, суддя в І інстанції Давченко Т.М., повний текст якого складено 02.03.2021 в м. Миколаєві

у справі № 915/1515/20

за позовом: фізичної особи-підприємця Мамедова Чінгіза Бараталі Огли

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство Екологія Плюс

про стягнення 86 098,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року фізична особа-підприємець Мамедов Чінгіз Бараталі Огли (далі ФОП Мамедов) звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство Екологія Плюс (далі - Товариство) про стягнення 86 098,28 грн., з яких: 81000 грн. заборгованості з орендної плати, 2 962,75 грн. 3% річних та 2 135,53 грн. втрат від інфляції, які виникли внаслідок не виконання відповідачем договору оренди нежитлового приміщення № 1/05 від 02.05.2019 щодо своєчасної і в повному обсязі сплати орендної плати у липні, серпні та вересні 2019 року за користування орендованим нерухомим майном.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.03.2021 у справі № 915/1515/20 позов задоволено повністю, стягнуто з ТОВ Виробничо-комерційне підприємство Екологія Плюс на користь фізичної особи-підприємця Мамедова Чінгіза Бараталі Огли грошові кошти у загальній сумі 86 098,28 грн., із яких: 81000 грн. основний борг; 2962,75 грн. 3% річних; 2135,53 грн. інфляційні втрати, а також грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 2102 грн.

Товариство у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте із порушенням норм законодавства України, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не повністю з`ясував всі обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення даного спору, та визнав доведеними обставини та факти, які такими не є.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати, договір оренди відповідно до його п.п. 4.2, 4.9, 6.2, 10.3 припинено ще 06.07.2019 року, на наступний день після завершення встановленого строку перерахування орендної плати. Доказів припинення дії договору оренди нежитлового приміщення № 1/05 від 02.05.2019 в порядку, визначеному п.п. 3.4, 4.9, 11.4 договору, позивачем не подано. Позивачем не додано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б дозволили встановити дату звільнення орендарем нежитлового приміщення, переданого у користування за договором, зокрема позивач не надав суду копію акту приймання-передачі майна, на підставі якого орендар повернув, а орендодавець прийняв зазначене майно.

Тому скаржник вважає, що судом першої інстанції помилково та за відсутності належних та достатніх доказів визнано, що позивачем доведено прострочення відповідачем виконання грошових зобов`язань щодо своєчасного та у повному обсязі здійснення орендних платежів, внаслідок чого утворився основний борг у сумі 81000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. При цьому позивач вказує те, що відповідач також не надав суду жодного доказу, що свідчить про надіслання ним позивачу пропозиції розірвати договір за згодою сторін чи про намір повернути приміщення за актом приймання-передачі майна та надіслання позивачу підписаних проектів вказаних документів. Відповідачем не враховано положення ч. 2 ст. 614 ПК України про те, що відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Посилання відповідача на пункти 4.2, 4.9, 6.2, 10.3 договору містять лише суб`єктивні трактування відповідачем вибіркових положень договору. Відповідач залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.05.2019 між ФОП Мамедовим (орендодавець) та Товариством (орендар) було укладено договір № 1/05 оренди нежитлового приміщення, згідно з п. 2.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення (далі ? майно) площею 30,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сунична, 116,3 поверх, для організації офісу

Згідно з п.п. 3.1-3.4 договору, орендар вступає в права користування майном після укладання акту приймання-передачі майна, що є невід`ємною частиною цього договору; повернення майна з оренди відбувається на підставі акту прийому-передачі майна із оренди, на підставі якого орендар повертає, а орендодавець приймає зазначене майно. Майно вважається поверненим орендарем орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна.

Умовами п.п. 4.1, 4.2, 4.9 договору визначено, що плата за користування орендованим майном становить: травень-липень по 25 000 грн. на місяць; з серпня 2019 року ? 28 000 грн. на місяць.

Перерахування встановленої орендної плати здійснюється орендарем не пізніше 5-го числа поточного місяця.

Сторони домовились, що несвоєчасна оплата орендарем орендної плати один і більше разів є підставою для розірвання цього договору оренди за згодою сторін.

За умовами п.п. 6.2, 6.6 договору орендар зобов`язався, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; у разі припинення договору оренди повернути орендодавцю орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу.

За невиконання або неналежне виконання зобов`язань згідно з договором оренди сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України (п. 10.1 договору).

Відповідно до п. 10.3 договору, в разі невиконання орендарем вимог п. 6.2. цього договору, орендар зобов`язаний протягом 3-х календарних днів з моменту припинення дії цього договору звільнити орендовані приміщення і передати їх по акту орендодавцю.

Сторонами погоджено, що договір діє з 02.05.2019 по 01.05.2020; умови договору зберігають силу протягом всього терміну дії цього договору; зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згодою сторін та вносяться за два місяці до розірвання договору; зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом 10 (десяти) календарних днів з дати їх подання до розгляду іншою стороною (п.п. 11.1-11.3 договору).

Згідно з п. 11.5 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після терміну його закінчення, впродовж одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату подовження дії цього договору.

Пунктом 11.8 договору встановлено, що дія договору оренди припиняється внаслідок: - закінчення строку, на якій його було укладено; - загибелі об`єкта оренди; - достроково за згодою сторін або за рішенням суду; - банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Зазначене у даному договорі нежитлове приміщення було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 08.05.2019.

Проте, відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати виконано не було, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість за період з липня по вересень 2019 року включно у розмірі 81000 грн., що підтверджується обґрунтованим розрахунком заборгованості, обчисленим позивачем, та відповідачем не спростовано.

10.06.2020 року позивач направив Товариству претензію, в якій виклав вимогу перерахувати на свій рахунок заборгованість з орендної плати за липень, серпень та вересень 2019 року в сумі 81 000 грн. та попередив, що у випадку відмови буде змушений звернутись до господарського суду за примусовим стягненням вказаної суми, що призведе до збільшення боргу на суму штрафних санкцій. Проте, вказана претензія залишилася без відповіді та реагування, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Судом встановлено, що відповідач належних і допустимих доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №1/05 оренди нежитлового приміщення від 02.05.2019 щодо внесення орендних платежів у визначеному розмірі та строки не надав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати орендної плати.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених ФОП Мамедовим позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 283 ГК України, згідно з якою за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Вказана правова норма кореспондується з статтею 286 ГК України, якою встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростовуючи факту укладення між сторонами договору оренди нежитлового приміщення № 1/05 від 02.05.2019 та приймання від орендодавця в орендне користування зазначеного в цьому договорі майна, не надав суду належних доказів сплати орендної плати позивачеві за користування майном за період липень, серпень та вересень 2019 року у розмірі 81000грн., у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі 81000 грн. обґрунтовано визнано місцевим судом таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачеві 2 135, 53 грн. втрат від інфляції та 2 962,75 грн. 3% річних за весь час прострочення.

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушення відповідачем умов договору оренди щодо своєчасної сплати орендної плати у встановлені строки тягне за собою обов`язок відповідача сплатити позивачеві втрати від інфляції та проценти річних.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору оренди строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляції є обґрунтованими.

За результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків процентів річних у розмірі 2 962,75 грн. та втрат від інфляції у розмірі 2 135,53 грн. судом апеляційної інстанції встановлено, що вони відповідають умовам укладеного сторонами договору оренди та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені місцевим судом.

Колегія суддів не бере до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача про те, що у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати, договір оренди відповідно до його п.п. 4.2, 4.9, 6.2, 10.3 припинено ще 06.07.2019 року, на наступний день після завершення встановленого строку перерахування орендної плати.

Так, відповідачем не подано суду жодного доказу, який би свідчив про надіслання ним позивачу пропозиції розірвати договір за згодою сторін чи про намір повернути приміщення за актом приймання-передачі майна та надіслання позивачу підписаних проектів вказаних документів. Відповідачем не враховано положення ч. 2 ст. 614 ПК України про те, що відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Посилання відповідача на пункти 4.2, 4.9, 6.2, 10.3 договору містять лише суб`єктивні трактування відповідачем вибіркових положень договору. Відповідач залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 651 ЦК України, єдиною підставою для розірвання та зміни договору є факт згоди обох сторін про його зміну та розірвання. Домовленість вимагає вільного волевиявлення сторони щодо внесення тих чи інших змін до договору або його розірвання. Згода обох сторін є підставою для зміни та розірвання договору, а домовленість сторін, що об`єктивується через здійснення двостороннього правочину є шляхом (або способом) розірвання або зміни договору. Тому необхідно відмежовувати поняття "підстава" розірвання або зміни договору від поняття "спосіб" розірвання та зміни договору. Наявність самої підстави для зміни або розірвання договору не може тягнути за собою правові наслідки, що пов`язані із припиненням або зміною договору у зв`язку з його розірванням або зміною. Настання названих наслідків може мати місце після вчинення сторонами договору, або лише однією із сторін договору, визначених законом правових дій: домовитись про розірвання або зміну та надати згоду на розірвання або зміну договору, відмовитися від договору на свій розсуд шляхом вчинення одностороннього правочину, змінити договір шляхом вчинення одностороннього правочину, заявити вимогу до суду про розірвання договору за наявності передбачених договором або законом підстав для зміни та розірвання.

Враховуючи наведене у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України, якими передбачено, що зобов`язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, договір є обов`язковим для виконання сторонами, колегія суддів зазначає таке:

- право позивача, як орендодавця, на несплачену відповідачем, як орендарем, орендну плату за період, в якому орендарем використовувалось орендоване майно, не залежить (не є в причинно-наслідковому зв`язку) від подальшого припинення (розірвання) договору чи факту повернення орендованого майна орендодавцю;

- сторони вчинили дії направлені на виконання умов договору, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення орендареві від орендодавця від 08.05.2019, а отже, з моменту прийняття орендованого майна у користування і до повернення орендованого майна орендодавцю за відповідним актом, у орендаря виникає обов`язок по сплаті орендних платежів. Доказів сплати орендної плати на підтвердження своєчасного та в повному обсязі виконання зазначеного обов`язку, як того вимагає ч.2 ст. 614 ЦК України, відповідачем суду не подано і таких доказів в справі не міститься;

- доказів припинення чи розірвання договору або пропозиції про припинення (розірвання) договору, погодженої іншою стороною, також не надано відповідачем. Тому, відповідно до п. 11.1. договір діяв з 02 травня 2019 року по 01 травня 2020 року. Згідно п. 11.5 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після терміну його закінчення, впродовж одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах. А отже, до моменту передачі за актом орендованого майна орендодавцю, вважається, що орендар бажає надалі виконувати умови договору, користується орендованим майном та, відповідно, зобов`язаний сплачувати орендну плату.

Статтею 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється

Однак, відповідачем не подано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про звільнення орендарем займаного нежитлового приміщення, переданого у користування за договором оренди, зокрема відповідач не надав суду відповідного акту приймання-передачі майна, на підставі якого орендар повернув, а орендодавець прийняв зазначене майно.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3153 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року у справі № 915/1515/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство Екологія Плюс - без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.