РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2021Справа № 903/21/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

За позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни

АДРЕСА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

вул. Грушевського 1д, м. Київ, 01001

про зобов`язання закрити банківські рахунки

За участі представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Печук Ірина Василівна звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про зобов`язання закрити банківські рахунки.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 12.01.2021 позовну заяву б/н від 06.01.2021 року Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про зобов`язання закрити банківські рахунки з додатками на 23 арк., передано Господарському суду міста Києва за територіальною підсудністю.

08.02.2021 позовна заява з доданими до неї матеріалами надійшла до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 31.03.2021.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 21.04.2021.

16.04.2021 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 судом прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 19.05.2021. Подальший розгляд справи буде здійснюватися із урахуванням заяви позивача від 16.04.2021 про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про витребування доказів та зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", надати суду:

- Інформацію про всі існуючі чинні правочини (Договори банківського рахунку, Кредитні договори, тощо), укладені з Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та/або гр. Печук Іриною Василівною ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Шацьким РВ УМВС України у Волинській області 01.02.1996р., ІПН (.РНОКПП) НОМЕР_2 );

- Інформацію про всі банківські рахунки за стандартом ІВАИ (основні, додаткові, кредитні, тощо), відкриті на ім`я Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни та/або гр. Печук Ірини Василівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Шацьким РВ УМВС України у Волинській області 01.02.1996р., ІПН (.РНОКПП) НОМЕР_2 ).

- Інформацію про залишки грошових коштів, що обліковуються на банківських рахунках Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни та/або гр. Печук Ірини Василівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Шацьким РВ УМВС України у Волинській області 01.02.1996р., ІПН (РНОКПП) НОМЕР_2 ), відкритих у АТ КБ "Приватбанк".

07.05.2021 відповідачем подано клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу та письмові пояснення по справі.

14.05.2021 позивачем подано до суду письмові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 19.05.2021, занесеною до протоколу судового засідання судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.05.2021.

В судовому засіданні 26.05.2021 під час розгляду справи № 903/21/21 по суті позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі.

У судовому засіданні 26.05.2021 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

17.03.2011 між ФОП Печук Іриною Василівною та ПАТ КБ "Приватбанк" (Філією «Волинське Регіональне Управління АТ КБ «Приватбанк») укладено Договір банківського рахунку (Заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки). У відповідності до умов укладеного Договору, Банк відкрив поточний банківський рахунок у національній валюті № НОМЕР_3 у ПАТ "ПриватБанк" та зобов`язувався здійснювати його розрахункове-касове обслуговування.

За твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем, з 2014 року позивач не користується жодним банківським рахунком, відкритим на ФОП Печук І.В. у АТ КБ «Приватбанк» (у жодному відділенні, філії, тощо АТ КБ «Приватбанк»). З огляду на вказане позивач зазначає, що неодноразово зверталась до Банку з листами (заявами) про розірвання договірних відносин та закриття банківських рахунків, відкритих на її ім`я.

Водночас, як на підставу своїх вимог позивач вказує, що її звернення Банком або були проігноровані (залишились без відповіді) або у їх задоволенні було відмовлено.

Зокрема, листом від 09.12.2020р. ФОП Печук І.В. звернулась в черговий раз до АТ КБ «Приватбанк» та до Філії «Волинське Регіональне Управління АТ КБ «Приватбанк» з проханням закрити всі відкриті банківські рахунки, а Договір банківського рахунку від 17.03.2011р. (Заява про відкриття поточного рахунку та картка зі зразками підписів і відбитка печатки), Договір б/н від 14.03.2011р. та інші чинні правочини (Договори банківського рахунку, Кредитні договори, тощо), укладені з Фізичною особою- підприємцем Печук Іриною Василівною та/або гр. Печук Іриною Василівною вважати розірваними за її ініціативою.

Проте, листом від 18.12.2020р. № 20.1.0.0.0/7- 201211/10295 Банк повідомив позивача про відмову у закритті банківських рахунків.

07 квітня 2021 року Позивач вчергове звернулась до Відповідача з Заявою на підставі статті 1075 Цивільного кодексу України розірвати всі існуючі договори, укладені Позивачем з Відповідачем, в томі числі Договір банківського рахунку від 17 березня 2011 року. Договір б/н від 14 березня 2011 року, інші чинні правочини (Договори банківського рахунку, Кредитні договори, тощо), за її ініціативою та вважати їх припиненими, закрити всі існуючі банківські рахунки (основні, додаткові, кредитні, тощо), відкриті Відповідачем Позивачу, в тому числі банківські рахунки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 (оскільки номери таких рахунків за стандартом IBAN Позивачу були невідомі), а залишки грошових коштів, що обліковуються на таких банківських рахунках, перерахувати Позивачу на її банківський рахунок № НОМЕР_5 в Філії-Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 303398.

08 квітня 2021 року Відповідач вчергове відмовив Позивачу в його Заяві від 07 квітня 2021 року закрити вищевказані банківські рахунки, пославшись у своїй відмові на неповноту реквізитів рахунку Позивача, на який Відповідач має перерахувати залишки грошових коштів, що обліковуються на банківських рахунках, відкритих Відповідачем Позивачу і які Позивач просить Відповідача закрити, хоча Позивач у своїй Заяві від 07 квітня 2021 року до Відповідача чітко вказала реквізити банківського рахунку, на який потрібно перерахувати залишки грошових коштів, що обліковуються на банківських рахунках, відкритих Відповідачем Позивачу і які підлягають закриттю.

Крім того, у своїй відмові закрити банківські рахунки, відкриті Відповідачем Позивачу, які Позивач вказувала у своїй Заяві від 07 квітня 2021 року, в тому числі банківські рахунки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , Відповідач чітко вказує, які рахунки за стандартом ІBAN, відкриті на сьогоднішній день Відповідачем Позивачу - вищевказані банківські рахунки за стандартом IBAN - № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 .

З огляду на вказане, позивач звертаючись із позовом до суду просить зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» закрити банківські рахунки, що відкриті на ім`я ФОП Печук І.В.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження; грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 та 3 статті 1075 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Пунктом 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою правління НБУ від 12.11.2003 № 492 передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви.

Заява про закриття поточного рахунку юридичної особи підписується керівником юридичної особи або іншою уповноваженою на це особою і засвідчується відбитком печатки (за наявності) юридичної особи.

Як передбачено п. 142-145 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 492, зареєстрованої в Мінюсті України 17.12.2003 р. за № 1172/8493, 142. Банк закриває поточні рахунки клієнтів: 1) на підставі заяви клієнта, крім випадків, визначених пунктом 143 розділу XIV цієї Інструкції; 2) на підставі рішення відповідного органу, на який згідно із законодавством України покладено функції щодо припинення юридичної особи (за заявою ліквідатора, голови або члена ліквідаційної комісії, керуючого санацією);3) у разі смерті власника рахунку - фізичної особи / фізичної особи - підприємця / особи, яка провадила незалежну професійну діяльність, після виплати коштів спадкоємцю(ям) та іншим особам на підставі документів, визначених законодавством України; 4) на підставах, передбачених законодавством України або договором між банком і клієнтом.

Банк закриває поточні рахунки клієнтів, на кошти яких установлено обтяження майнових прав відповідно до умов договору, лише за згодою обтяжувача, який установив таке обтяження, крім випадків закриття рахунків клієнтів під час виконання банком Плану припинення здійснення банківської діяльності без припинення юридичної особи відповідно до Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків", яке може здійснюватися банком без отримання на це згоди обтяжувача.

Банк не має права за заявою клієнта закрити поточний рахунок, якщо грошові кошти, що розміщені на відповідному рахунку, заморожені або фінансові операції за відповідним рахунком зупинені відповідно до законодавства з питань фінансового моніторингу.

Банк має право відмовитися від договору банківського рахунку та закрити поточний рахунок клієнта, якщо:

1) немає операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та немає залишку грошових коштів на цьому рахунку;

2) є підстави, передбачені законодавством з питань фінансового моніторингу. Залишок коштів з поточного рахунку клієнта повертається клієнту.

Банк закриває поточний рахунок юридичної особи - резидента, фізичної особи - підприємця (якщо немає залишку коштів на поточному рахунку фізичної особи - підприємця) на підставі інформації, отриманої від контролюючих органів та перевірки її в Єдиному державному реєстрі у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів про державну реєстрацію припинення юридичної особи / підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця або самостійного виявлення таких відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Таким чином, для розірвання вказаного договору за ініціативою клієнта, достатньо подання клієнтом банку відповідної заяви. При цьому згода банку на розірвання договору не вимагається, оскільки чинними законодавством та даним договором визначено лише дії банку, які він повинен вчинити за наслідками подання клієнтом заяви про розірвання договору та закриття рахунку.

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що обов`язок відповідача закрити вказані банківські рахунки та повернути залишок коштів на них позивачу виник у відповідача після отримання ним заяви про закриття банківського рахунку.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до банку із заявами про закриття існуючих банківських рахунків. Вказане відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Твердження відповідача, що наведені у відзиві, суд розглянув і відхилив як такі, що не спростовують заявлених позовних вимог із урахуванням заяви про зміну предмету позову.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Позивач у попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 30000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При зверненні до суду із позовом, Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни заявлено в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат 30 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи долучено розрахунок витрат на професійну правничу від 18.05.2021, договір про надання правової допомоги №21/12-20 від 21.12.2020 та додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №21/12-20 від 21.12.2020. Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення ФОП Печук І.В. вказаних витрат у сумі 37830,00 грн. З огляду на наведене, згідно із приписів ст. 129 ГПК України, вимога про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу у сумі 37830,00 грн. не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) закрити банківські рахунки № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 , відкриті фізичній особі-підприємцю Печук Ірині Василівні (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 2270 грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 16.06.2021

Суддя М.О. Лиськов