РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2021Справа № 910/5598/21
Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/5598/21

за позовом Фізичної особи-підприємця Загоняєва Вячеслава Михайлович

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс Груп"

про стягнення 137 742,24 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Загоняєв Вячеслав Михайлович звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс Груп" про стягнення 137 742,24 грн., з яких 117 742,24 грн. шкоди заподіяної внаслідок залиття нежитлового приміщення та 20 000,00 грн. неотриманого прибутку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що через відсутність належного контролю з боку відповідача за технічним станом систем каналізації у багатоповерховому будинку за адресою м. Київ, Макіївський провулок, буд. 2 , в якому знаходиться нежитлове приміщення №14, а також профілактичних заходів, що мають здійснюватися відповідачем відповідно до договору та Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VII1, Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, сталося залиття нежитлового приміщення №14, в результаті чого позивачем були понесені збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Загоняєва Вячеслава Михайловича залишено без руху.

21.04.2021 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, на виконання вимог ухвали суду від 12.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/5598/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

При цьому, про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/5598/21 відповідач повідомлявся належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (02034, м. Київ, вул. Градинська, 20, оф. 1/1), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 446, з якого вбачається, що ухвала суду про відкриття провадження у справі №910/5598/21 була отримана відповідачем 30.04.2021.

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/5598/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позові, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 11.10.2010 Фізична особа-підприємець Загоняєв В.М. є власником нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві .

01.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс Груп» (підприємство, далі - відповідач) та Загоняєвим Вячеславом Михайловичем (власник, далі - відповідач) було укладено договір №19 на відшкодування експлуатаційних витрат, відповідно до п.1.1 якого власник займає нежитлове приміщення №14, розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві , сплачує експлуатаційні витрати, пов`язані з проведення робіт по санітарно-технічному обслуговуванню будинків і прибудинкових територій.

Відповідно до п.2.1.1 вказаного договору, підприємство зобов`язане виконувати комплекс робіт по санітарно-технічному обслуговуванню будинку і прибудинкової території згідно «Порядку утримання та експлуатації житлового фонду,інженерних систем і обладнання в м. Києві», затвердженого розпорядженням представника Президента України від 20.01.94р. №648 та Правил благоустрою.

Як зазначає позивач у позові, у період з 06.07.2020 по 13.07.2020 позивачем, перебуваючи у нежитловому приміщенні №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві , були виявлені сліди залиття оздоблювального шару цегляної перегородки, про що позивач повідомляв відповідача в телефонному режимі.

В подальшому, 13.07.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою з проханням встановити та ліквідувати причини залиття нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві , та надати акт залиття, яку відповідач отримав 13.07.2020 нарочно, про що свідчить відповідний підпис представника відповідача.

Як зазначає позивач, оскільки на неодноразові його звернення по телефону з вимогою надати додаткову інформацію та усунути негативні наслідки залиття нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві представники відповідача не реагували та не надавали жодної відповіді, позивачем було прийнято рішення провести ремонтні роботи та усунути наслідки залиття нежитлового приміщення.

Вартість ремонтно-будівельних робіт нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві , що були здійснені за рахунок позивача протягом серпня-листопада 2020 року відповідно до Договору підряду №7 від 19.08.2020 та Зведеного кошторисного розрахунку вартості робіт та матеріалів становила 98 218,65 грн. без ПДВ. Також вартість додаткових матеріалів, що були придбані позивачем додатково, склала 19 523,59 грн.

За результатами розгляду заяви позивача від 13.07.2020, відповідачем 08.10.2020 було складено Акт про залиття, аварію, що трапилась на внутрішньо-будинковій системі каналізації К-1 від 08.10.2020, що був складений комісією у складі: головний інженер ТОВ «Житло-сервіс груп» В.М. Пономаренко, майстер ремонтної дільниці (голова комісії) К.В.Рябов, керуючий будинками С.В.Мірошник, слюсар-сантехнік С.М. Царенко та підписаний вказаними особами.

Відповідно до вказаного акту, з 13.08.2020 по 18.08.2020 в будинку №2 по пров. Макіївському у нежитловому приміщенні №14, розташованому у підвалі багатоквартирного будинку, трапилось залиття з причин аварії на системі внутрішньо-будинкової каналізації К-1, фахівцями ТОВ «Житло-сервіс груп» у вказаний період виконувались роботи по усуненню аварії, а саме засмічення труб діаметром 100 мм внутрішньо-будинкової системи каналізації К-1, стояків Ст К-1-, К1-2, К1-3, К1-4 та лежака. При прочищенні засмічення системи каналізації К-1, фахівцями ТОВ «Житло-сервіс груп» з труб були вилучені харчові, санітарно-гігієнічні відходи і будівельне сміття.

При цьому, причиною залиття визначено, що засмічення в трубах системи каналізації К-1 сталося через халатне, недбале і брутальне користування власниками вище розташованих квартир санітарно-технічними приладами, а саме мийками, умивальниками, унітазами і трубами, розташованими в квартирах.

При усуненні засмічення у трубах стояків та лежаку і неможливості обмежити водовідведення через внутрішньо-будинкову систему каналізації К-1 з вище розташованих квартир відбулося часткове залиття підлоги підвалу. Через відсутність гідроізоляції та цегляної перегородки нежитлового приміщення №14 з боку підвалу, яку не виконав позивач для захисту від залиття у випадку аварії на внутрішньо-будинкових системах ХВП, ГВП, СО, К-1, К-2, вода, яка утворилася на підлозі підвалу після водовідведення з вище розташованих квартир, при усуненні засмічення у трубах проникла в нежитлове приміщення №14 і сталося залиття оздоблювального шару цегляної перегородки на висоту до 300-400 мм на загальній площі 7,80 м.кв.

28.09.2020 комісія повторно виконала візуальне обстеження нежитлового приміщення №14 на предмет виявлення пошкоджень та дефектів після залиття. На момент обстеження комісія, з причин виконання оздоблювальних робіт за власний рахунок власником нежитлового приміщення №14 Загоняєвим В.М., встановити обсяг і суму завданих збитків не змогла.

Висновки та рекомендації комісії: негативний вплив на майно власника нежитлового приміщення №14 Загоняєва В.М. , який стався під час залиття з причин недбалості і необачності власниками вище розташованих квартир, які систематично порушують правила користування санітарно-технічними приладами, відбувається засмічення стояків і мереж внутрішньо-будинкової системи каналізації К-1, залиття підлоги підвалу при усуненні засмічення. Комісія рекомендує власнику нежитлового приміщення №14 Загоняєву В.М. за свій рахунок виконати захисну гідроізоляцію цегляної перегородки з боку підвалу, для запобігання випадків залиття під час аварійних ситуацій на внутрішньо-будинкових системах ХВП, ГВП, СО, К1, К2.

Матеріали справи не містять доказів складання позивачем зауважень до Акту про залиття від 08.10.2020.

Також, з метою оцінки вартості ремонту нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві позивачем було замовлене експертне дослідження у ТОВ «КДМ «Девелопмент», згідно письмового висновку від 13.10.2020 вартості ремонту нежитлового приміщення №14, яке розташоване в підвалі в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві вартість ремонту останнього станом на 13.10.2020 становить 121 878,00 грн.

Наразі, за твердженнями позивача, внаслідок залиття наведеного вище приміщення через аварійне засмічення труб стоків і мереж внутрішньо-будинкової системи каналізації К-1, яке, на думку позивача, сталося з вини відповідача, внаслідок неналежного виконання останнім своїх обов`язків згідно з договором №19 на відшкодування експлуатаційних витрат від 01.12.2007 та недбалості відповідача, позивачу було завдано шкоди в розмірі 117 742,24 грн. При цьому, на підтвердження розміру завданої шкоди позивачем представлено до матеріалів справи договір підряду №7 від 19.08.2020, акт виконання робіт від 06.11.2020 та фіскальні чеки ТОВ «Леруа Марлен».

До того ж, позивач стверджує про упущену вигоду у вигляді неотриманого прибутку в сумі 20 000,00 грн. у зв`язку з розірванням договору оренди нежитлового приміщення №3 від 15.06.2020, який було укладено між позивачем та ФОП Гамрецька В.В.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню завданих позивачу збитків внаслідок залиття нежитлового приміщення №14, що розташоване у підвалі багатоповерхового будинку по пров. Макіївському №2 у м. Києві.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 вказаного кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Як на підставу покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором №19 на відшкодування експлуатаційних витрат від 01.12.2007.

За змістом ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що подія, яка зумовила залиття нежитлового приміщення №14, що розташоване у підвалі багатоповерхового будинку по пров. Макіївському №2 у м. Києві, сталася внаслідок протиправних дій саме відповідача.

Отже, правові підстави в силу положень ст. 614 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню завданих збитків внаслідок залиття приміщення, що зумовило пошкодження майна позивача, відсутні.

Більш того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що визначене в Акті про залиття від 08.10.2020 засмічення системи каналізації, яке мале місце у період з 13.08.2020 по 18.08.2020 в будинку №2 по пров. Макіївському у м. Києві, що зумовило залиття нежитлового приміщення №14, яке розташоване у підвалі, сталося з вини відповідача. Навпаки, в акті зазначено, що залиття сталося з причин недбалості і необачності власниками вище розташованих квартир, які систематично порушують правила користування санітарно-технічними приладами, відбувається засмічення стояків і мереж внутрішньо-будинкової системи каналізації К-1, залиття підлоги підвалу при усуненні засмічення.

Натомість, матеріали справи не містять доказів складання позивачем зауважень до вищевказаного Акту про залиття від 08.10.2020. Також, матеріали справи не містять доказів, що відповідач не виконав своїх обов`язків з утримання будинку та прибудинкових територійза договором №19 від 01.12.2007 стосовно технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем, усунення аварійних ушкоджень, як виконавцем послуг з утримання будинків щодо здійснення контролю за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень, утримання в належному технічному стані, здійснення технічного обслуговування та ремонту внутрішньобудинкових мереж та вжиття заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій.

Відтак Акт про залиття від 08.10.2020 не є належним доказом встановлення вини відповідача.

Суд вважає за доцільне зазначити, що непідписання позивачем Акта про залиття від 08.10.2020 не впливає на його правильність, оскільки зворотного останній не довів.

Висновок експертного дослідження вартості ремонту нежитлового приміщення від 13.10.2020 підтверджує лише розмір вартості відновлюваного ремонту.

Крім того, матеріали справи не містять доказів оплати позивачем ремонтно-будівельних робіт у сумі 98 218,65 грн., виконаних на підставі договору підряду №7 від 19.08.2020 та акта виконання робіт від 06.11.2020.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене вбачається, що позивачем не доведено існування таких складових елементів цивільного правопорушення як вина відповідача та причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, так і в цілому того, що пошкодження нежитлового приміщення внаслідок спірної події, що виключає можливість покладення на відповідача обов`язку з відшкодування таких збитків.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див.рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001).

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя О.М. Спичак