ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Черкаси справа № 925/396/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: Довгаль О.В. - за довіреністю;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селм Агро" (м. Черкаси) до фізичної особи - підприємця Пилипенка Михайла Володимировича (м. Черкаси) про стягнення 81 916,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 81 916,59 грн. заборгованості, з яких: 38 988,00 грн. основної заборгованості за договором, 7 399,92 грн. інфляційних втрат, 32 019,75 грн. пені та 3 508,92 грн. як 3% річних на підставі договору постачання № 14/04 від 14.04.2016, укладеного між сторонами у справі в спрощений спосіб.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

11.06.2021 позивачем подано суду заяву про відмову від позову в частині стягнення 7 399,92 грн. інфляційних втрат, 32 019,75 грн. пені та 3508,92 грн. як 3% річних.

Дану заяву суд прийняв до розгляду, оскільки у відповідності до ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, явка обов`язковою не визнавалась, ухвала суду повернулася без вручення через відсутність адресата за місцем офіційної реєстрації.

Відповідача крім повідомлення поштовим зв`язком повідомлено про розгляд справи в т.ч. і розміщенням оголошення на веб-порталі судової влади України (а.с. 36), що у відповідності до ч. 4 ст. 122 Господарського процесуального кодексу України є належним повідомленням.

Відзив на позов у справу не подано. За загальним правилом, у відповідності до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що з урахуванням заяви про часткову відмову від позовних вимог, позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі укладено господарський договір у спрощений спосіб, за умовами якого фізична особа - підприємець Пилипенко Михайло Володимирович (далі - відповідач) поставив товариству з обмеженою відповідальністю "Селм Агро" (далі - позивач) за період з 15.04.2016 по 29.01.2019 товар, а позивач його прийняв та оплатив.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України, за загальним правилом договори, як дво- чи багатосторонні правочини, викладаються у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Укладений сторонами договір за його правовою природою суд розцінює як договір поставки, що відповідає ст. 712 ЦК України, у відповідності до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивачем в справу подано такі видаткові накладні на отримання ним товару від відповідача:

- № РН-00005 від 17.05.2016 на суму 4 749,90 грн. (а.с. 49);

- № РН-00008 від 26.05.2016 на суму 11 700,00 грн. (а.с. 50);

- № РН-00009 від 16.06.2016 на суму 1 499,40 грн. (а.с. 51);

- № РН-00010 від 04.07.2016 на суму 26 532,00 грн. (а.с. 52);

- № РН-00011 від 10.08.2016 на суму 21 840,00 грн. (а.с. 53);

- № РН-000012 від 29.08.2016 на суму 17 568,00 грн. (а.с. 54);

- № РН-00013 від 29.08.2016 на суму 9 624,00 грн. (а.с. 55);

- № РН-00014 від 12.09.2016 на суму 19 500,00 грн. (а.с. 56);

- № РН-008 від 22.03.2017 на суму 18 600,00 грн. (а.с. 57);

- № РН-000015 від 01.06.2017 на суму 4 915,20 грн. (а.с. 58).

Товар за накладними передано та отримано позивачем на суму 136528,50 грн.

Товар позивачем був оплачений згідно платіжних доручень:

- № 2190 від 03.06.2016 на суму 5 850,00 грн. (а.с. 59);

- № 2351 від 16.06.2016 на суму 3 920,40 грн. (а.с. 60);

- № 2388 від 17.06.2016 на суму 3 920,40 грн. (а.с. 61);

- № 2514 від 01.07.2016 на суму 31 590,00 грн. (а.с. 62);

- № 2605 від 08.07.2016 на суму 13 266,00 грн. (а.с. 63);

- № 2816 від 26.07.2016 на суму 13 596,00 грн. (а.с. 64);

- № 3013 від 12.08.2016 на суму 13 596,00 грн. (а.с. 65);

- № 3237 від 31.08.2016 на суму 9 750,00 грн. (а.с. 66);

- № 5482 від 22.03.2017 на суму 26 676,00 грн. (а.с. 67);

- № 5883 від 19.04.2017 на суму 3 360,00 грн. (а.с. 68);

- № 6407 від 07.06.2017 на суму 4 915,20 грн. (а.с. 69);

- № 2003 від 20.05.2016 на суму 13 266,00 грн. (а.с. 71);

- № 1979 від 18.05.2016 на суму 8 224,95 грн. (а.с. 72).

Загальна сума оплати становить 151 930,95 грн.

Позивач також вказує, що платіжним дорученням № 9562 від 09.02.2018 на суму 30 912,00 грн. (а.с. 10, 70) ним було сплачено на користь відповідача за запасні частини згідно рахунку № 2.

Позивач на запитання суду надав письмове пояснення, що всі оплати, проведені за товар на користь відповідача, стосуються лише того товару, видаткові накладні щодо якого подано в справу. Інших договірних відносин між сторонами немає.

Позивачем у справу подано копії рахунків-фактур відповідача № 1,2,4 за 2017 та 2018 роки (а.с. 14-18) на суму 87060,00 грн., які по сумі охоплені оплатою, вже здійсненою позивачем.

При цьому у призначеннях платежів за наданими позивачем платіжними дорученнями фігурують посилання на рахунки № 2,3,4,8,008,7,9,11,12,13,14,15

за 2016 та 2017 роки, які до справи сторонами не додані взагалі і їх існування як достовірна підстава платежів не доведена.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем сплачено позивачу за товар на загальну суму 182 842,95 грн. (151 930,95 + 30 912,00).

Залишок коштів, на які не поставлено товар становить 46 314,45 грн. (182 842,95 - 136528,50)

При цьому позивач просить стягнути з відповідача лише 38 988,00 грн. з цих коштів.

Як вже установив суд, між сторонами не було укладено господарського договору у письмовому вигляді, а тому якщо сторони і домовилися про поставку товару, неможливо встановити всі умови цієї домовленості щодо виду та асортименту товару, строків поставки.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги протиправним невиконанням відповідачем його зобов`язання і посилається на ст. 525, 526 ЦК України про заборону односторонньої відмови від зобов`язання, на ст. 610 ЦК України про порушення зобов`язання.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таку правову позицію викладено у постанові від 04.12.2019 Великої Палати Верховного Суду по справі № 917/1739/17.

Суд вважає, що правовідносини сторін з приводу стягнення спірних коштів унормовуються кондикційними зобов`язаннями, виходячи з такого :

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Судом за матеріалами справи не встановлено договірний характер відносин сторін та дійсну правову підставу для перерахування позивачем відповідачу коштів, які складають предмет спору, оскільки рахунки для сплати коштів, які надано в справу, вже оплачені позивачем. Рахунки, які вказані позивачем у призначеннях платежів по спірних сумах, в справу не подано. Докази про укладення сторонами договору на поставку товару в розмірі спірної суми у справі відсутні.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно набув від позивача спірні грошові кошти, які позивач просить примусово стягнути в розмірі 38 988,00 грн.

Заперечень проти доводів та розрахунків позивача відповідач суду не надав, доказів повернення грошових коштів чи поставки на них товару суду не надано.

За таких обставин позов підлягає до задоволення і з відповідача на користь позивача слід примусово стягнути 38 988,00 грн. основного боргу.

В частині стягнення 7 399,92 грн. інфляційних втрат, 32 019,75 грн. пені та 3 508,92 грн. як 3% річних суд прийняв відмову позивача від позову та провадження у справі закриває в цій частині на підставі п4) ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України, оскільки спір виник через неправильні дії відповідача, з нього на користь позивача слід стягнути 2 270,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 238,240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Прийняти відмову позивача від позову в частині стягнення 7 399,92 грн. інфляційних втрат, 32 019,75 грн. пені та 3 508,92 грн. як 3% річних.

2. В решті позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Пилипенка Михайла Володимировича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селм Агро" (ідентифікаційний код 38469809, м. Черкаси, вул. Благовісна, 119) - 38 988,00 грн. основного боргу та 2270,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 17 червня 2021

Суддя Н.М. Спаських