РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2021Справа № 910/4751/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів"

до Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту

про стягнення 10 540,75 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту (далі - відповідач) про стягнення 10540,75 грн (7732,80 грн основного боргу, 459,09 грн інфляційних втрат, 137,28 грн 3% річних, 1670,28 грн пені, 541,30 грн штрафу).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повноти та своєчасності оплати наданих послуг за договором від 27.07.2020 № 360-В00876/20 про надання послуг, укладеним між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 позовну заяву Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" залишено без руху, встановлено позивачу п`ятиденний строк на усунення недоліків позовної заяви з дня вручення цієї ухвали шляхом подання до суду належних доказів направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів за адресою місцезнаходження відповідача та належним чином засвідчених копій додатків 1, 2, 8, доданих до позовної заяви.

08.04.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2021 відкрито провадження у справі № 910/4751/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частинною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Так, ухвала суду від 09.04.2021 була отримана позивачем 14.04.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 372, відповідач отримав ухвалу поштовим відправленням № 380 - 14.04.2020.

26.04.2021 відповідач засобами поштового зв`язку (відправлено 22.04.2021) подав відзив на позовну заяву, в якому учасник справи вказав про неможливість вчасного виконання договірного зобов`язання щодо оплати отриманих послуг на заявлену суму через обставини несвоєчасної реєстрації договору в Казначействі у зв`язку з реорганізацією інституту, що відбувалась у той період, безпідставне незастосування позивачем при здійснення нарахування пені вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відсутність підстав для застосування одночасно пені, штрафу, інфляційного збільшення боргу та 3% річних, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідності відповідно до ст. 549 ЦК України. Також учасник справи, посилаючись на те, що Інститут є державною неприбутковою установою та фінансується з державного бюджету, заявив про зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до ст. 233 ГПК України.

Позивач правом на подачу відповіді на відзив не скористався.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

27.07.2020 між Державним підприємством "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" (виконавець за договором, позивач) та Інститутом державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту (замовник за договором, відповідач) був укладений договір про надання послуг № 360-В00867/20, за умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати замовнику «Послуги з технічного огляду та випробувань» код ДК 021:20-3 (послуги з калібрування засобів вимірювальної техніки та/або випробувального обладнання (далі - послуги), а замовник - прийняти та оплатити зазначені послуги.

Згідно положень п. 1.3 договору, обсяг та умови надання виконавцем послуг визначаються згідно з графіками, списками на калібрування та/або листами-заявками.

У п. 3.1 договору визначено, що ціна договору включає в себе вартість послуг, наданих виконавцем протягом дії даного договору, та складає: 7732,80 грн з ПДВ. Вартість послуг визначається виконавцем в рахунках та/або в "Розрахунку вартості послуг".

Додатком № 1 до договору викладено Розрахунок вартості послуг з калібрування обладнання, всього на суму до сплати 7732,80 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору узгоджено, що оплата вартості послуг за договором здійснюється відповідно до виставленого виконавцем рахунку протягом 15 банківських днів з дати підписання сторонами Акту(ів) здачі-приймання наданих послуг (далі - Акт(и)).

Сторонами у п.п. 4.1-4.2 договору встановлено, що по закінченню надання послуг виконавець надає замовнику Акт(и) здачі-приймання наданих послуг. Замовник протягом 5-ти днів з дня одержання Акту(ів) зобов`язаний підписати та направити виконавцю Акт(и) або обґрунтовану відмову від приймання наданих послуг. У випадку обґрунтованої відмови Замовника від приймання наданих послуг сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних доробок і строками їх виконання.

Згідно з п. 10.1 договору, договір набуває чинності з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору позивачем надані послуги щодо технічного випробування й аналізування 71.20, виконавцем передано, а замовником прийнято свідоцтво про калібрування, про що сторонами підписано та скріплено печатками без будь-яких зауважень Акт № 360В00867/20 від 27.07.2020 згідно з договором, вартістю 7732,80 грн.

Позивачем виставлено відповідачу для оплати рахунок № 360В00867/20 за послуги щодо технічного випробування й аналізування 71.20 згідно договору на суму 7732,80 грн.

10.11.2020 позивач звернувся до відповідача листом № 03-18/251 з претензією щодо виконання зобов`язання з оплат наданих послуг, у т.ч. за договором № 360В00867/20 від 27.07.2020 на суму 7732,80 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем своїх зобов`язання в частині оплати отриманих послуг по договору, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у сумі 7732,80 грн. За прострочення виконання відповідачем зобов`язань позивачем нараховано до стягнення інфляційні втрати у розмірі 459,09 грн, 3% річних у розмірі 137,28 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пеню у розмірі 1670,28 грн, штраф у розмірі 541,30 грн відповідно до ч. 2 ст.231 ГК України

Розглядаючи даний спір, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що згідно з положеннями п. 3.2 укладеного сторонами договору остаточний розрахунок за надані послуги здійснюється відповідачем відповідно до виставленого рахунку протягом 15 банківських днів з дати підписання Акта здачі-приймання послуг.

З наданих матеріалів встановлено, що відповідач свої обов`язки за договором щодо своєчасної та повної сплати вартості отриманих послуг за Актом № 360В00867/20 від 27.07.2020 по договору на суму 7732,80 грн., у тому числі, у визначений строк - до 17.08.2020, та станом на час розгляду справи по суті спору не виконав.

Оскільки факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг підтверджений матеріалами справи та відповідачем не заперечується, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 7732,80 грн.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 459,09 грн за серпень 2020року - лютий 2021 року, 3% річних у розмірі 137,28 грн. за період з 15.08.2020 по 19.03.2021 прострочення оплати.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційної складової боргу та 3% річних, суд встановив, що позивачем невірно визначено строк оплати та початок періоду прострочення. За перерахунком суду, належними до стягнення є інфляційні втрати у розмірі 459,09 грн за період серпень 2020 року - лютий 2021 року (оскільки за розрахунком суду вказана сума є більшою), 3% річних в розмірі 135,78 грн. за період з 18.08.2020 по 19.03.2021 прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 1670,28 грн за загальний період з 15.08.2020 по 19.03.2021 та 2211,58 грн штрафу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГК України), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 7.1 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

Позивачем здійснено нарахування та пред`явлення до стягнення пені та штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України.

Частиною 2 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Однак, аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді пені та штрафу, передбаченого ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14).

У спірних правовідносинах відповідачем порушено грошове зобов`язання з оплати вартості отриманих послуг за договором, тому підстави для застосування положень ч. 2 ст. 231 відсутні.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявленого розміру штрафу та пені у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю їх нарахування, тому вимоги в цій частині позову судом не задовольняються.

При цьому, суд звертає увагу відповідача про помилкові посилання на статтю 61 Конституції України в обґрунтування недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме правопорушення з огляду на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17).

Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій, клопотання відповідача про зменшення їх розміру, викладене у відзиві на позов, судом не розглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач належними засобами доказування підстав для звільнення від відповідальності за порушення договірних зобов`язань не довів.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу в розмірі 7732,80 грн, інфляційних втрат у розмірі 459,09 грн, 3% річних в розмірі 135,78 грн. В решті позову судом відмовлено.

Витрати по сплаті судового збору, з урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 18, код 43533709) на користь Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" (03143, м. Київ, вул. Метрологічна, 4, код 02568182) основний борг у розмірі 7732,80 грн (сім тисяч сімсот тридцять дві гривні 80 коп), інфляційні втрати у розмірі 459,09 грн (чотириста п`ятдесят девять гривень 09 коп), 3% річних в розмірі 135,78 грн (сто тридцять п`ять гривень 78 коп) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1793,40 грн (одну тисячу сімсот дев`яносто три гривні 40 коп.).

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.06.2021.

Суддя О.Г. Удалова