ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"31" травня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/602/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Пелехатій А.О.

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К (89313, Закарпатська обл., Свалявський р-н, с. Поляна, вул. Європейська, буд. 30А, оф. 208);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Лайн Сервіс (65012, м. Одеса, вул. В. Чорновола, буд.4, оф. 31);

про стягнення 158 444, 87 грн

ВСТАНОВИВ:

09.03.2021 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К (вх.ГСОО 624/21) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Лайн Сервіс, в якій позивач просить суд стягнути з останнього заборгованість за Договором купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.07.2020 року в сумі 158 444, 87 грн., з яких: 134 862, 80 грн. основна заборгованість, 13 989, 07 пеня, 3449, 03 грн. 3% річних, 6 143, 97 грн. інфляційні витрати, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтуванням позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання з боку відповідача умов договору купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.05.2020 року в частині оплати поставленого товару.

Розглянувши матеріали позовної заяви, судом було встановлено, що дана заява подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, в зв`язку з чим, ухвалою суду від 15.03.2021 року, за результатами розгляду матеріалів даної позовної заяви, в порядку ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення відповідних недоліків.

На виконання вимог ухвали суду від 15.03.2021 року позивачем 12.04.2021 року було подано до суду заяву про усунення недоліків (вх. ГСОО №10018/21), згідно якої позивачем усунуто встановлені судом недоліки.

Ухвалою суду від 14.04.2021 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/602/21 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін із призначенням розгляду справи по суті на 12.05.2021 року.

Ухвалою суду від 12.05.2021 року судом було відкладено розгляд справи №916/602/21 на 31.05.2021 року.

17.05.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю Комора К було подано до суду заяву про забезпечення позову (вх. ГСОО №2-642/21), в порядку ст.ст. 136-138 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 19.05.2021 року судом було відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К (вх. ГСОО №2-642/21 від 17.05.2021 року.

31.05.2021 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К надійшла заява (вх.№ГСОО 14549/21) про розгляд справи №916/602/21 без участі його представника.

У судове засідання від 31.05.2021 року представник позивача не з`явився, однак про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Враховуючи, що нез`явлення представника позивача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю Лайн Сервіс про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал суду на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сформованого судом, між тим в судові засідання не з`являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв, відзив на позовну заяву не надсилав.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частин 4, 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою у довідках поштової установи „Адресат відсутній за вказаною адресою, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, а також з огляду на відсутність жодних повідомлень щодо причин неявки представника відповідача у судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі за наявними в ній матеріалами, відповідно до п. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 31.05.2021р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 07.06.2021 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМОРА К» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙН СЕРВІС» (покупець) укладено договір купівлі-продажу №07/05/2020-1 (Договір), відповідно до умов п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором, продавець передає у власність покупцеві товар: а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його загальну вартість на умовах цього Договору.

Згідно п.п. 2.1-2.2 Договору, загальна ціна Договору складається з суми усіх підписаних між сторонами накладних. Номенклатура, асортимент, загальна кількість товару, розмір партій, ціна за одиницю та сумарна вартість партії передбачаються у накладних, що підписуються на кожну партію продукції та є невід`ємними частинами цього Договору.

Положенням п. 4.1 Договору передбачено, що оплата товару здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі виставлених останнім рахунків-фактур на кожну окрему партію товару.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31 грудня 2020р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків. Термін дії цього Договору автоматично пролонговується на не визначений строк у випадку, коли жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої участі в цьому Договорі, але не пізніше, ніж за один місяць до закінчення терміну дії. (п.5.1-5.2 Договору).

На виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 525 862, 80 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними, а саме: №КК-0000107 від 14.05.2020 року на суму 178 102, 80 грн, №КК-0000129 від 26.05.2020 року на суму 173 880 грн, №КК-0000140 від 04.06.2020 року на суму 173 880 грн., а також відповідними товарно-транспортними накладними.

Як зазначає позивач, відповідачем була сплачена заборгованість за видатковими накладними №КК-0000107 від 14.05.2020 року та №КК-0000129 від 26.05.2020 року та частково за видатковою накладною №КК-0000140 від 04.06.2020 року в загальному розмірі 391 000 грн, що також підтверджується витягом з журналу-ордеру за період з 01.05.2020 року по 16.02.2021 року та випискою з рахунку позивача за період з 14.05.2020 року по 16.02.2020 року. Однак, залишок заборгованості за поставлений товар у розмірі 134 862, 80 грн. відповідачем так і не було оплачено.

З метою досудового врегулювання, позивач звернувся до відповідача з претензією №1/18/02-21 від 18.02.2021 року, в якій вимагав від останнього у семиденний строк з моменту отримання вказаної претензії перерахувати заборгованість за Договором купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.05.2020 року в розмірі 134 862, 80 грн. Проте, дана вимога позивача залишилась без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до п. 4.3 Договору, оплата товару відбувається наступним чином: попередня оплата згідно рахунків-фактур та/або за домовленістю сторін з відтермінуванням платежу протягом 21 календарних днів.

При цьому, аналіз приписів статті 655, 712 ЦК України дозволяє дійти висновку, що обов`язком продавця є передання товару у власність покупцеві, який у свою чергу зобов`язується сплатити за товар певну грошову суму. Отже, правовідносини купівлі-продажу зумовлюють перехід права власності на товар від продавця до покупця в момент передання товару покупцеві; при цьому, законодавцем визначено можливість збереження товару за продавцем до оплати товару або настання інших обставин, якщо про таке сторони домовилися при укладенні договору купівлі-продажу.

Відтак, обов`язок відповідача-покупця оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статей 655, 692, 712 ЦК України, частини 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем-постачальником рахунку-фактури на оплату відповідачем-покупцем вартості здійсненої поставки товару.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 02.07.2019 року у справі №918/537/18 та від 29.04.2020 року по справі №915/641/19 про те, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє покупця від обов`язку з оплати поставленого товару.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Між тим, відповідачем в порушення вимог положень ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, не надано доказів сплати залишку заборгованості за поставлений товар на суму 134 862, 80 грн. та не спростовано належними та допустимими доказами викладені позивачем обставини.

За результатами розгляду справи, судом встановлено, що позивач належним чином виконав свої обов`язки за договором купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.07.2020 року та поставив відповідачу товар на загальну суму 525 862, 80 грн, однак відповідач за фактично отриманий товар розрахувався не в повному обсязі, в зв`язку з чим за ним рахується заборгованість у розмірі 134 862, 80 грн., що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К та стягнення з відповідача суми основної заборгованості за договором №07/05/2020-1 від 07.07.2020 року у розмірі 134 862, 80 грн.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором, позивачем було нараховано 13 989, 07 грн. пені, 3449, 03 грн. 3% річних та 6143, 97 грн. інфляційних витрат.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в умовах договору купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.05.2020 року сторони не передбачили можливість сплати пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та не визначали її розмір.

Так, частиною 6 статті 231 ГК України, визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, суд зауважує, що саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватись принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.09.2019 року у справі №908/1501/18.

Також, у постанові від 10.12.2019 по справі № 904/4156/18 Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновок, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Отже, враховуючи, що умовами вказаного договору купівлі-продажу №07/05/2020-1 від 07.05.2020 року не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, вимога позивача про застосування такої міри відповідальності, задоволенню судом не підлягає, в зв`язку з чим суд відмовляє у стягненні 13989, 07 грн. пені.

Окрім того, частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Перевіривши за допомогою системи "Ліга-закон" розрахунок 3% річних, який здійснений позивачем, господарським судом встановлено його часткову помилковість, а саме ним невірно визначено зарахування здійснених відповідачем проплат та період заборгованості за кожною видатковою накладною.

Так, суд зауважує, що положеннями частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що постачальник при поставці товару повинен передати покупцю документи, які відповідно до умов договору підлягають переданню разом із товаром, при цьому з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, в силу прямої вказівки закону у Покупця виникає обов`язок оплатити прийнятий товар, якщо інше не передбачено умовами укладеного між сторонами договору або актами цивільного законодавства. Отже, підписанням видаткових накладних без зауважень та претензій встановлюється факт отримання товару покупцем у відповідності до умов договору.

Так, відповідно до п. 4.3 Договору, сторонами було погоджено, що оплата товару здійснюється наступним чином: попередня оплата згідно рахунків-фактур та/або за домовленістю сторін з відтермінуванням платежу протягом 21 календарних днів.

Так, у претензії №1/18/02-21 від 18.02.2021 року направленої відповідачу, позивач зазначив, що відповідно до п. 4.3 Договору, оплата товару (за домовленістю сторін) відбувається з відтермінуванням платежу протягом 21 календарного дня. Тобто, фактично, у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, зазначене свідчить про відсутність попередньої оплати за товар та виникнення обов`язку з оплати товару протягом 21 календарного дня.

З врахуванням наведеного, за підрахунком суду, обов`язок з сплати за поставлений товар за видатковою накладною №КК-0000107 від 14.05.2020 року настав 05.06.2020 року, за видатковою накладною №КК-0000129 від 26.05.2020 року 17.06.2020 року, за видатковою накладною №КК-0000140 від 04.06.2020 року 25.06.2020 року.

Так, позивач зазначив, що станом на дату подання зазначеного позову сума основної заборгованості відповідача перед позивачем залишилась за видатковою накладною №КК-0000140 від 04.06.2020 року, а проплатами відповідача була погашена заборгованість за видатковими накладними №КК-0000107 від 14.05.2020 року та №КК-0000129 від 26.05.2020 року.

Таким чином, з врахуванням встановлених дат виникнення обов`язку зі сплати за поставлену продукцію та здійсненими відповідачем частковими проплатами, суд встановив, що загальний розмір 3% річних становить 3120,79 грн.

Перевіривши за допомогою системи "Ліга-Закон" розрахунок індексу інфляції, який здійснений позивачем, суд встановив його часткову неправильність з огляду на аналогічні помилки, що були встановлені при розрахунку 3% річних, з огляду на що, суд здійснив власний розрахунок інфляційних витрат та встановив, що їх розмір становить 5769, 03 грн.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К та стягнення з відповідача 134 862, 80 грн. основної заборгованості, 3120, 79 грн. 3% річних та 5769, 03 грн. інфляційних витрат.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, з урахуванням часткового задоволення судом позовних вимог, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Лайн Сервіс (65012, м. Одеса, вул. В. Чорновола, буд.4, оф. 31, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Комора К (89313, Закарпатська обл., Свалявський р-н, с. Поляна, вул. Європейська, буд. 30А, оф. 208, ) 134 862 /сто тридцять чотири тисячі вісімсот шістдесят два/ грн. 80 коп. основної заборгованості, 3120 /три тисячі сто двадцять/ грн. 79 коп. 3% річних, 5769 /п`ять тисяч сімсот шістдесят дев`ять/ грн. 03 коп. інфляційних витрат та 2155 /дві тисячі сто п`ятдесят п`ять/ грн. 50 коп. судового збору.

3.В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 07 червня 2021 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська