АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3570/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційну скаргу Приватного підприємства „Таврія Плюс"

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021

по справі №916/3570/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

до Приватного підприємства „Таврія Плюс"

про стягнення 10 887,62 грн

ВСТАНОВИВ

В грудні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс") звернулося до Господарського суду Херсонської області із позовом до Приватного підприємства „Таврія Плюс" (далі - ПП „Таврія Плюс") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованості у загальному розмірі 10 887,62 грн, яка складається із суми основного боргу у розмірі 7 749,00 грн, трьох процентів річних у розмірі 660, 24 грн, пені у розмірі 1 349,24 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 128,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 7 749,00 грн, три проценти річних у розмірі 660,24 грн, пеню у розмірі 1 349,24 грн, збитки від інфляції у розмірі 1 128,99 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що на виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки ТОВ „Самоцвіт" було, в тому числі, поставлено ПП „Таврія Плюс" товар на загальну суму 7 749,00 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними. Проте, в порушення умов договору поставки, права вимоги за яким були відступлені ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс", позивачем не було оплачено вартість поставленого товару, в результаті чого станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом заборгованість ПП „Таврія Плюс" складала 7 749,00 грн. З огляду на що місцевий господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Судом першої інстанції також визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулася ПП „Таврія Плюс" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 по справі №916/3570/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та зробив правові висновки, що призвело до ухвалення незаконного та протиправного рішення.

Так, апелянт зазначає, що головним бухгалтером ТОВ „Самоцвіт" було складено акт звірки взаєморозрахунків з ПП „Таврія Плюс" за період з 01.05.2018 по 31.05.2018 у відповідності до якого заборгованість відповідача станом на 01.06.2018 складає 306 310,91 грн, яка була повністю погашена, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

За твердженням скаржника, жодних претензій з приводу прострочення виконання зобов`язань ТОВ „Самоцвіт" не пред`являло, ані в акті, ані в окремих претензіях чи будь-якому іншому вигляді.

Апелянт зазначає, що після проведення остаточних розрахунків ТОВ „Самоцвіт" та ПП „Таврія Плюс" припинили співробітництво за договором поставки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3570/20 за апеляційною скаргою Приватного підприємства „Таврія Плюс" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що наданий скаржником акт звірки взаєморозрахунків не висвітлює та не визначає існування серед переліку підстав виникнення грошових зобов`язань спірні видаткові накладні, та не підтверджує факту укладення даного акту саме щодо даних них. Не містять даних про сплату заборгованості саме за спірними видатковими накладними й надані відповідачем платіжні доручення.

Відтак, на переконання позивача, надані скаржником докази не надають можливості стверджувати та вважати, що мало місце погашення боргу (виконання грошового зобов`язання) саме за спірними видатковими накладними.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від ПП „Таврія Плюс" надійшло клопотання в якому відповідач просив провести розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та повідомити про місце та час проведення судового засідання.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у задоволенні клопотання Приватного підприємства „Таврія Плюс" про проведення розгляду справи №916/3570/20 на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи відмовлено.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 15.07.2010 між ТОВ „Самоцвіт" (постачальник) та ПП „Таврія Плюс" (покупець) було укладено договір поставки №361, відповідно до п. 1.1. якого постачальником були взяті на себе зобов`язання щодо постачання покупцю товару в асортименті і кількості, передбаченій поданими покупцем заявками, а покупцем зобов`язання щодо приймання і оплати фактично поставленого відповідно до поданих заявок товару, зазначеного в накладних. Заявка та накладна є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 14-23).

Згідно з п. 3.5 договору право власності на товар, що поставляється переходить від постачальника до покупця з моменту фактичної передачі товару. Датою поставки товару вважається дата підписання накладної покупцем.

Відповідно до п. 5.3 договору товар, що поставляється покупцеві за цим договором, підлягає оплаті на наступних умовах і в такі строки: протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару покупцеві.

Пунктом 7.6 договору встановлено, що у разі несвоєчасної оплати вартості товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який розраховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

У відповідності до п. п. 9.1, 9.2 договору він договір вступає в силу з моменту його підписання представниками обох сторін і діє до 31.12.2010. Договір вважається продовженим на тих же умовах на наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не пізніше, ніж за місяць до закінчення терміну, зазначеного в п. 9.1. цього договору, письмово не заявить про припинення його дії.

На виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору ТОВ „Самоцвіт" було поставлено, а ПП „Таврія Плюс" прийнято товар на загальну суму 7 749,00 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №6986 від 26.01.2018 на суму 3 690 грн та №8071 від 08.02.2018 на суму 4 059 грн (а.с. 58-59).

Однак, відповідач взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару не виконав.

ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" на підставі укладеного з ТОВ "Самоцвіт" договору про відступлення права вимоги (цесії) та акту приймання-передачі права вимоги до вказаного договору, набуло право вимоги до ПП „Таврія Плюс" на суми невиконаного основного грошового зобов`язання у сумі 7 749 грн на підставі договору №361 від 15 липня 2010.

Невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати поставлено товару стало підставою для звернення ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" до суду першої інстанції із даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився із доводами позивача та дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Самоцвіт" було поставлено, а ПП „Таврія Плюс" прийнято без будь-яких зауважень товар на загальну суму 7 749,00 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №6986 від 26.01.2018 на суму 3 690 грн та №8071 від 08.02.2018 на суму 4 059 грн (а.с. 58-59).

В свою чергу ПП „Таврія Плюс", після отримання товару за вказаними видатковими накладними, оплату поставленого товару не здійснив.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 по справі №904/3806/19 ТОВ "Самоцвіт" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

24.11.2020 між ТОВ „Самоцвіт" (цедент) та ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс" (цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №24-11-2020, відповідно до п. 1.1 якого метою договору є оформлення результатів купівлі-продажу (відступлення) майнових прав банкрута ТОВ „Самоцвіт" на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати якого оформлено протоколом про результати електронного аукціону №UA-PS-2020-11-02-000035-1 від 13.11.2020 (а.с. 60-62).

Згідно з п. 1.2 договору відступлення права вимоги у порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належні цеденту та виникли на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), відносно, зокрема, ПП „Таврія Плюс" у сумі 7 749 грн на підставі договору №361 від 15 липня 2010.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 договору відступлення права вимоги передача права вимоги цедентом та прийняття його цесіонарієм здійснюється після повної оплати вартості лоту аукціону та оформляється відповідним актом, де зазначається приймання-передача документів, що підписується сторонами. Перехід права вимоги від цедента до цесіонарія за даним договором відбувається після здійснення оплати цесіонарієм відповідно до умов даного договору та підписання сторонами акту приймання-передачі документів.

24.11.2020 між ТОВ „Самоцвіт" та ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс" було підписано акт приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно договору №24-11-2020 від 24.11.2020, з якого вбачається, що ТОВ „Самоцвіт" було передано, а ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс" прийнято, зокрема договір поставки №361 від 15.07.2010 із додатками/специфікаціями; видаткові накладні №6986 від 26.01.2018, №8071 від 08.02.2018 (а.с. 63-64).

Факт оплати позивачем гарантійного внеску, а також вартість придбаного лоту підтверджується платіжним дорученням №117 від 03.11.2020 на суму 19722 грн та квитанцією №0.0..1 від 20.11.2020 на суму 2949,27 грн (а.с. 68-69).

Отже, позивач, за договором відступлення права вимоги, набув права вимоги щодо ПП „Таврія Плюс" в сумі 7 749,00 грн.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 7 749,00 грн.

Щодо заявлених позивачем до стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно з п. 7.6 договору поставки у разі несвоєчасної оплати вартості товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який розраховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Окрім цього, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано до сплати проценти річних у розмірі 660,24 грн, які були нараховані на суму основного боргу протягом періоду з 11.03.2018 по 10.12.2020, та збитки від інфляції у розмірі 1 128,99 грн, які були нараховані на суму основного боргу протягом періоду з вересня 2018 по жовтень 2020. Також, з посиланням на умови договору поставки та приписи чинного законодавства позивачем було нараховано ПП „Таврія Плюс" пеню у розмірі 1 349,24 грн на суму основного боргу протягом періоду з 11.03.2018 по 11.09.2018.

Колегією суддів перевірено здійснений позивачем за первісним позовом розрахунок та встановлено, що він є вірним, арифметично правильним, здійснений з урахуванням суми заборгованості та періоду прострочення.

Відтак, заявлені позивачем за первісним позовом позовні вимоги в частині стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта з приводу відсутності заборгованості за договором поставки, із посиланням на акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.05.2018 по 31.05.2018 (а.с.90) з огляду на таке.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 05.03.2019 у справі №910/1389/18).

Так, колегія суддів зазначає, що відомості вказані у акті звірки взаєморозрахунків наданому відповідачем, зокрема щодо здійснення відповідачем оплати поставленого товару за видатковими накладними №6986 від 26.01.2018 та №8071 від 08.02.2018, не підтверджується первинними документами.

Наданий відповідачем акт звірки взаєморозрахунків взагалі не містить жодних відомостей щодо його складання на виконання договору поставки №361 від 15.07.2010, а також посилання на підстави виникнення у відповідача заборгованості у розмірі 306 310,91 грн, зокрема видаткові накладні, у тому числі спірні, за якими було поставлено товар на користь відповідача.

Не є належними доказами, на підтвердження здійснення оплати за поставлений товар, й надані відповідачем платіжні доручення №8624 від 13.07.2018, №33829 від 13.07.2018, №8917 від 13.07.2018 та №63205 від 13.07.2018 (а.с. 86-89), оскільки з їх змісту не вбачається, що здійсненні за ними платежі були вчинені за товар поставлений за спірними видатковими накладними, зокрема посилання на реквізити спірних видаткових накладних, тощо.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 у справі №916/3570/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання повного судового рішення є 14.06.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.