ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/995/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" (49100, м. Дніпро, пр-т. Героїв, буд. 17, приміщення 228)
до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, буд. 5)
про стягнення 217450,40 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" про стягнення 217450,40 грн., з яких: 203279,99 грн. основного боргу; 1871,00 грн. 3 % річних, 5102,38 грн. пені та 7197,03 грн. інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано на неналежне виконання з боку відповідача взятих на себе зобов`язань за Договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленої сільськогосподарської продукції.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 3261,75 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.04.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - для подання відповіді на відзив, а відповідачу - заперечення на відповідь на відзив.

18.05.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області від Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" зареєстровано відзив (вх. №11263), в якому відповідач просить суд долучити відзив до матеріалів справи, розстрочити виконання рішення суду в частині погашення заборгованості перед позивачем згідно із графіком викладеному в листі №39 від 06.02.2021, зменшити розмір штрафних санкцій, як надмірний та відмовити позивачу в стягненні судових витрат (в тому числі витрат на правничу допомогу). Крім того, зазначає, що 14.04.2021 Сільськогосподарське приватне підприємство "РВД-Агро" отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" конверт з документами, в якому була відсутня позовна заява, специфікації до договору поставки від 29.04.2020, розрахунок штрафних санкцій, документи щодо надання правничої допомоги позивачу, що позбавляє можливості відповідача надати обґрунтовані контраргументи зі свого боку, а також перевірити проведений позивачем розрахунок штрафних санкцій на відповідність умовам договору поставки та чинному законодавству України.

Суд звертає увагу відповідача на те, що ухвалою господарського суду Харківської області від 21.04.2021 у справі №922/995/21 суд визнав матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" такими, що подані з дотриманням вимог ГПК України, так як позивачем при поданні позову дотримано вимоги процесуального закону, зокрема, в частині обов`язку перед поданням позову до суду надіслати учасникам справи (у даному разі відповідачеві) копії позовної заяви з доданими до неї документами, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме: опис вкладення до цінного листа від 08.04.2021 (з поіменним переліком надісланих документів), поштова накладна від 08.04.2021 та фіскальний чек Укрпошти від 08.04.2021 (а.с. 60-62).

Пунктом 1 частини 1 ст. 42 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Суд зауважує, що судом було створено належні умови для повноцінної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, в тому числі права, що регламентоване ч. 1 ст. 42 ГПК України на ознайомлення з матеріалами справи із зняттям з них витягів, копій.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Будь-яких заяв або клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до ст. 252 ГПК України на адресу суду від учасників справи не надходило.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

29.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" (надалі - позивач, постачальник) та Сільськогосподарським приватним підприємством "РВД-Агро" (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки №29/01/20-П (надалі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію (товар), згідно з умовами і в порядку, передбаченому договором, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар.

Пунктом 1.2. договору визначено, що під сільськогосподарською продукцією за цим договором вважається: висівки пшеничні, шрот соняшниковий, макуха соняшникова, шорт соєвий, макуха соєва, сіль, барда зернова.

Найменування та кількість товару визначається у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.4. договору).

Відповідно до умов п. 2.1. договору, ціна за тону товару, а також вартість кожної партії товару, вказується у специфікаціях, які є невід`ємними частинами даного договору.

Умовами п. 2.3. договору сторони погодили та встановили, що оплата кожної партії товару здійснюється покупцем у національній валюті України, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі строку визначеного у специфікаціях до кожної поставки товару. Датою оплати вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах вказаних у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.2. договору поставка партії товару здійснюється на протязі строку вказаного у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Із обставин справи слідує, що 23.10.2020 сторони узгодили та підписали специфікацію №5 до договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020, за змістом п. 1. якої постачальник зобов`язався передати у власність покупцю партію товару - шрот соняшниковий у кількості 23,1 т., ціна за 1 тону 7333,33 грн., всього на суму 203279,91 грн. з ПДВ.

Пунктом 2-4 специфікації №5 від 23.10.2020 до договору поставки №29/01/20-П передбачено, що термін відвантаження (передачі) товару: на протязі п`яти банківських днів з моменту підписання даного договору та специфікації до нього; умови поставки: с. Червона слобода; термін оплати: 100 % оплата по факту поставки товару не пізніше 10 банківських днів.

Права власності на товар переходить до покупця з моменту підписання товарно-транспортної накладної на товар згідно прийнятої ваги в момент отримання товару (п. 3.3. договору).

Товарно-транспортні накладні повинні бути підписані уповноваженими представниками сторін. Постачальник зобов`язаний надати слідуючі документи: видаткова накладна, рахунок-фактура, товарно-транспортна накладна та зареєструвати податкову накладну в електронному вигляді (п. 3.4., 3.5. договору).

Умовами п. 4.1. договору передбачено, що товар вважається переданим постачальником та прийнятим покупцем: за кількістю - згідно кількості, зазначену у специфікації на партію товару, за якістю - згідно нормативів якості, встановленими сертифікатами якості ДСТУ.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020, позивачем було складено відповідний рахунок-фактуру №СФ-0001326 від 26.10.2020 на суму 203279,90 грн., із врахуванням ПДВ (а.с. 34).

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи видаткової накладної №РН-001419 від 26.10.2020 та товарно-транспортної накладної №115 від 25.10.2020 убачається, що постачальником на виконання умов договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 було здійснено постачання товару - шрот соняшниковий у кількості 23,1 т., ціна за 1 тону 7333,33 грн., всього на суму 203279,90 грн. з ПДВ. (а.с. 33,36)

Повноваження на підписання з боку покупця видаткової накладної та отримання від постачальника товару підтверджується наявною в матеріалах справи довіреністю №221 від 26.10.2020 (а.с. 35).

Крім того, з наявного в матеріалах справи листа вих. №160/1 від 01.02.2021 вбачається, що позивач з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору звернувся до відповідача з вимогою сплатити заборгованість в розмірі 203279,99 грн. за поставку шроту соняшникового за договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 та специфікації №5 від 23.10.2020 (а.с. 38).

У відповідь на претензію вих. №39 від 06.02.2021 відповідачем підтверджено наявність заборгованості перед позивачем за договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 у розмірі 203279,99 грн., яка виникла через незадовільні погодні умови та втрати відповідачем більшої частини врожаю, що призвело до неможливості вчасно розрахуватися по договірним зобов`язанням. У зв`язку з зазначеним, відповідачем повідомлено про намір погашення заборгованості за наступним графіком: березень - 10500 грн., квітень - 10500 грн., травень - 10500 грн., червень - 10500 грн., липень - 10500 грн., серпень -вересень - 150779,99 грн. (а.с. 39-41).

З огляду на вищевикладене, позивачем у позовній заяві наголошено на тому, що позивач виконав взяті на себе договірні зобов`язання за спірним договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 та поставив відповідачу товар на суму 203279,90 грн. з ПДВ, однак відповідач в порушення умов зазначеного договору станом на 01.03.2021 не сплатив вартість поставленого товару, що на думку позивача, свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, спір між сторонами по даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням з боку відповідача своїх зобов`язань за договором №29/01/20-П від 29.01.2020 в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості поставленої сільськогосподарської продукції, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріалами справи підтверджено та відповідачем визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" на виконання своїх зобов`язань за договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 передало у власність Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" товар - шрот соняшниковий у кількості 23,1 т., ціна за 1 тону 7333,33 грн., всього на суму 203279,90 грн. з ПДВ., що підтверджується видатковою накладною №РН-001419 від 26.10.2020 та товарно-транспортною накладною №115 від 25.10.2020.

Вищевказана видаткова та товарно-транспортна накладна підписана сторонами без будь-яких претензій та зауважень, підписи яких скріплено печатками.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Також, вимогами статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами ч. 1 ст. 202 ГК України визначено, що господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, беручи до уваги погоджені сторонами умови договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020, де сторони чітко погодили та встановили порядок постачання товару, а також погодили порядок та строк його оплати, у відповідача існує обов`язок зі своєчасної оплати товару у встановлені пунктом 2.3. договору та пунктом 4 специфікації №5 від 23.10.2020 строки.

Натомість доказів належного виконання відповідачем умов договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 та специфікації №5 від 23.10.2020 в частині своєчасної та повної сплати заявленої до стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 203279,99 грн. відповідачем суду не надано та у матеріалах справи відсутні.

Щодо твердження відповідача про сплату 17.03.2021 на користь позивача частини заборгованості у розмірі 10500 грн., відповідно до графіку сплати заборгованості, що запропонований у відповіді на претензію вих. №39 від 06.02.2021 та не врахований позивачем при зверненні з позовом до суду, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у ст. 74 ГПК України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, відповідно до зазначених правил доказування у господарському процесі у спірних правовідносинах, в яких позивач посилається на нездійснення відповідачем повної та своєчасної оплати поставленого йому товару, відповідач має довести шляхом надання належних та допустимих доказів факт здійснення оплати ним цього товару відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами п. 2.3. договору сторони погодили та встановили, що оплата кожної партії товару здійснюється покупцем у національній валюті України, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі строку визначеного у специфікаціях до кожної поставки товару. Датою оплати вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до ч. 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Безготівкові розрахунки здійснюються їх учасниками відповідно до вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р. (пункт 1.3. Інструкції).

Відповідно до визначення термінів, що містяться у пункті 1.4. Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Згідно з пунктом 1.13. Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).

Отже, зазначені платіжні інструменти є за своєю суттю розрахунковими документами, тобто первинними документами, що підтверджують факт оплати товару у певній господарській операції.

З огляду на викладене, за загальним правилом, доказом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку. Доказом підтвердження проведення розрахунків між юридичними особами у їх господарській діяльності, зокрема проведення оплати товару у певній господарській операції, є розрахункові документи, що відповідають встановленим законом вимогам.

Натомість акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, який відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом у справі, не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, не є доказом оплати товару, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 18.02.2021 у справі №904/3242/18.

Зважаючи на викладене, поданий відповідачем акт звірки взаєморозрахунків не є належним та допустимим доказом у справі в розумінні ст. 76, 77 ГПК України та не має доказової сили за відсутності інших належних доказів проведення розрахунків по господарським операціям, зокрема, по операціям оплати поставленого товару за видатковою накладною №PH-001419 від 26.10.2020 р. Більш того, суд звертає увагу відповідача на те, що поданий акт звірки взаєморозрахунків не містить жодних підписів та печаток підприємств позивача та відповідача. А тому, суд відхиляє твердження відповідача про сплату частини заборгованості у розмірі 10500,00 грн. за договором поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 р. як таке, що є необґрунтованим.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 203279,99 грн. підлягає задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення 3 % річних у розмірі 1871,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7197,03 грн., суд вирішив наступне.

Згідно з приписами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 626 ЦК України).

За змістом наведених норм закону нарахування трьох процентів річних та інфляційних нарахувань входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У даному разі, судом встановлено порушення відповідачем умов договору поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 в частині виконання свого обов`язку зі своєчасної оплати за товар у встановлені пунктом 2.3. договору та пунктом 4 специфікації №5 від 23.10.2020 строки.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем 3% річних у розмірі 1871,10 грн., з урахуванням умов договору та обставин справи, господарський суд встановив, що дане нарахування виконано арифметично невірно, а тому за власним розрахунком суду розмір 3 % річних, що підлягає стягненню становить 1868,91 грн.

Водночас перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем інфляційних втрат у розмірі 7197,03 грн. господарський суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, умовам договору, нараховані арифметично вірно, з урахуванням чого, позовну вимогу про стягнення 7197,03 грн. інфляційних втрат суд визнав обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу про стягнення пені у розмірі 5102,38 грн., суд вирішив наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У даному разі, враховуючи, що відповідачем добровільно, у передбачений законом спосіб, було укладено із позивачем спірний договір поставки №29/01/20-П від 29.01.2020 р. у відповідача з`явився обов`язок його виконання з урахуванням погоджених сторонами штрафних санкцій за порушення строків виконання умов договору.

Відповідно до умов п. 5.3. договору сторони встановили, що за несвоєчасну оплату за договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Оплата пені і штрафу не звільняє покупця від сплати основної суми боргу.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем пені суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, розрахунок виконано арифметично вірно, у зв`язку з чим позовна вимога щодо стягнення пені у розмірі 5102,38 грн. є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, як надмірного, що викладено у прохальній частині відзиву, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №916/376/19; від 09.02.2021 у справі №904/157/20 тощо.

У даному разі судом враховано, що нарахована позивачем пеня у розмірі 5102,38 грн. не є надмірним великим розміром нарахованих штрафних санкцій порівняно з ціною поставленого та не оплаченого товару.

Суд зазначає, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язкових для учасників правовідносин характер. Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, порядок розрахунків, відтак відповідач прийнявши на себе зобов`язання за спірним договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань та ризиками своєї господарської діяльності.

При цьому, твердження відповідача про те, що в наслідок неврожайного 2020 року відповідач має збитковий фінансовий результат (пов`язаний із сезонністю робіт та несприятливими погодними умовами), заборгованість по заробітній платі перед працівниками, а також те, що підвищення рівня мінімальної заробітної плати та її індексація збільшили фінансовий тягар на відповідача не корелюється із положеннями ст. 42 ГК України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до вказаної правової норми, у разі здійснення підприємницької діяльності її суб`єкт має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій як надмірного.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду в частині погашення заборгованості перед позивачем згідно із графіком, викладеному у листі №39 від 06.02.2021, а саме: березень - 10500 грн., квітень - 10500 грн., травень - 10500 грн., червень - 10500 грн., липень - 10500 грн., серпень -вересень - 150779,99 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд має право розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Особа, яка подала заяву про розстрочення виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у даній справі.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує (може порушити) основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідачем у відзиві в обґрунтування заявленого клопотання про розстрочення виконання рішення суду не наведені підстави для такого розстрочення та не наведено виключні обставини, які давали б підстави для розстрочення виконання судового рішення. Відповідачем не надано доказів скрутного фінансового стану підприємства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо. Також суд не приймає доводів відповідача про його добросовісну поведінку щодо поступового погашення заборгованості, адже відповідно до запропонованого графіку погашення заборгованості, відповідач вже мав сплатити станом на дату ухвалення рішення суду заборгованість за березень - 10500 грн., квітень - 10500 грн., травень - 10500 грн., однак докази на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано.

Суд зазначає, що позивач і відповідач є самостійними суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та одинакові ризики; відтак, подальше фактичне ухилення відповідача від сплати належних сум може завдати істотної шкоди позивачу та подальше зволікання з виконання рішення суду суперечить як законним правам та інтересам позивача так і вимогам ГПК України, оскільки не враховує матеріальні інтереси позивача.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частинами 1, 2, 4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У даному разі, в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. позивачем подано засвідчені копії наступних документів. А саме:

- договір про надання правової допомоги №26/01-21 від 01.02.2021 р.;

- довіреність №14/09 від 14.09.2020 р.;

- посвідчення №1648 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1975 від 16.02.2009 р. на ім`я Стрюк Наталії Олександрівни;

- рахунок фактуру №СФ-0000012 від 01.03.2021 р.;

- звіт (акт виконаних робіт) №01/03 від 01.03.2021 р.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Демос-Юрис" з метою надання йому юридичних послуг з приводу захисту інтересів клієнта, про що було укладено відповідний договір про надання юридичних послуг №26/01-21 від 01.02.2021 р.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до умов. п. 1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" як замовник доручає, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Демос-Юрис" як виконавець бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а замовник зобов`язується прийняти послуги та оплатити їх.

Умовами п. 4.1. договору передбачено, що за роботу, виконану юридичною фірмою, замовник перераховує на розрахунковий рахунок юридичної фірми суму вказану в акті виконаних робіт.

Відповідно до звіту (акту виконаних робіт) №01/03 від 01.03.2021, виконавець звітує перед замовником про види та кількість послуг, наданих в період з 01.02.2021 по 01.03.2021, здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу, вартість яких становить 4500,00 грн.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що розрахунки за виконану роботу здійснюються замовником не пізніше 3-х місяців з моменту виставлення.

Відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000012 від 01.03.2021 за договором №26/01-21 від 01.02.2021 вартість юридичних послуг становить 4500,00 грн.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п.268 справи "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).

За змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

У системному зв`язку із вищевказаними правовими положеннями, наявними у матеріалах справи доказами, з огляду на фактичні обсяги наданих Товариству з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" послуг професійної правничої допомоги, враховуючи критерій розумності розміру таких витрат, суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат у розмірі 4500,00 грн. є такою, що підтверджена наданими доказами, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення гонорару, є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг.

Щодо заперечень відповідача проти витрат на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 р., та п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи положення пункту 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, яким передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, метою впровадження якого є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору, а також положення частини 8 статті 129 ГПК України, сторони не позбавляються права на відшкодування судових витрат у разі їх підтвердження та подання у порядку та строки, встановлені процесуальним законом.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати на правову допомогу у розмірі 4499,95 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3261,71 грн. у даній справі покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротранс-Ф" (49100, м. Дніпро, пр-т. Героїв, 17, прим. 228, ) суму основного боргу у розмірі 203279,99 грн., 3 % річних у розмірі 1868,91 грн., пеню у розмірі 5102,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 7197,03 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4499,95 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3261,71 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "11" червня 2021 р.

Суддя Г.І. Сальнікова