Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/107/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Білявського Віталія Романовича

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення заборгованості в сумі 170 593,20 грн.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

В засіданні приймали участь:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Фізична особа - підприємець Білявський Віталій Романович звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 34 509,00 грн., 12% річних за користування грошовими коштами в розмірі 7 051,87 грн, інфляційні збитки у розмірі 2 384,30 грн та пеню у розмірі 126 648,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог ФОП Білявський В.Р. вказує, що 04.02.2019 між сторонами укладено Договір про виготовлення поліграфічної продукції №Б-6, за яким відповідач зобов`язався прийняти виготовлену позивачем продукцію та оплатити її вартість та вартість виконаних робіт.

Проте, всупереч взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 не здійснив повного розрахунку за надані послуги у строки на в порядку, що встановлені договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 34 509,00 грн.

Також, на підставі п. 6.2.1. Договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 126 648,03 грн., 12% річних в розмірі 7 051,87 грн. та інфляційні збитки в розмірі 2 384,30 грн.

Крім того, позивачем подано клопотання про витребування доказів та заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 17.02.2021 відмовлено у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Білявського Віталія Романовича про забезпечення позову.

18 лютого 2021 року суд звернувся з листом до начальника відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області ОСОБА_2 про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області про ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

26 лютого 2021 року від відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області на адресу суду надійшла інформація, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.03.2021. Задоволено клопотання фізичної особи - підприємця Білявського Віталія Романовича про витребування доказів.

05.03.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_1 вказує, що всі виставлені виконавцем рахунки були сплачені вчасно, проте реквізити в рахунках, які позивач надав суду не відповідають тим реквізитам, які вказані для оплати в Договорі №Б-6. Відтак, відповідач здійснював оплати на реквізити, що вказані в Договорі, додатку до договору про зміну реквізитів між сторонами не підписувалось.

Крім того, відповідач вважає, що враховуючи приписи п.п. 2.5., 2.6., 3.4.2., 3.4.1. Договору та те, що друк наступних тиражів відбувався, свідчить про належний розрахунок за попередні тиражі.

Також, відповідач вказує, що у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності ще у 2019 році та відсутність потреби зберігати всю документацію до цього часу, в нього не збереглись рахунки та інші квитанції на оплату, що унеможливлює надати їх суду.

15.03.2021 до суду від АТ "ПУМБ" надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 02.03.2021.

Ухвалою суду від 18.03.2021 підготовче засідання відкладено на 13.04.2021.

05.04.2021 до суду від АТ КБ "ПриватБанк" надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 02.03.2021.

06.04.2021 до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Додатково ОСОБА_1 зазначив, що зобов`язання згідно договору про виготовлення поліграфічної продукції виконано ним в повній мірі.

13.04.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній просить задоволити позовні вимоги повністю та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Додатково представник позивача зазначає, що хибним є твердження відповідача щодо неможливості надати документи, що підтверджують відсутність заборгованості, оскільки будь-який банк має можливість надати дублікат необхідної квитанції. Крім того, чинним законодавством встановлений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності протягом трьох років після припинення діяльності зберігати первинні документи.

Щодо обізнаності відповідача з новими реквізитами представник позивача вказує, що у рахунку №67 від 21.03.2019 вказані вже нові реквізити, відтак він був ознайомлений з ними.

Ухвалою суду від 13.04.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2021.

11.05.2021 на офіційну електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому просить стягнути з відповідача витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 10 150,00 грн.

Ухвалою суду від 11.05.2021 розгляд справи по суті відкладено на 25.05.20021.

24.05.2021 до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі. Додатково ОСОБА_1 просив в задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки ним в повній мірі зобов`язання згідно договору про виготовлення поліграфічної продукції та наданих позивачем рахунків, виконано.

25.05.2021 до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. Додатково вказано, що позовні вимоги підтримує повністю та просить стягнути заборгованість по договору, інфляційні збитки, річні та пеню станом на дату подання позову до суду. Також, до вказаного клопотання долучено докази на підтвердження оплати правничої допомоги.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання, а також беручи до уваги клопотання сторін про розгляд справи без їх участі та участі уповноважених представників, відповідно до ст. 202 ГПК, відсутні підстави для відкладення судового засідання, а неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного розгляду справи та вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними документами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються подана позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, господарський суд прийшов до наступних висновків.

04 лютого 2019 року між Фізичною особою - підприємцем Білявським Віталієм Романовичем (виконавець) та Харечко Михайлом Вікторовичем (замовник) укладено Договір про виготовлення поліграфічної продукції №Б-6 (надалі - Договір, а.с. 13-16).

Згідно п. 1.1. Договору виконавець приймає на себе зобов`язання зі здійснення друку поліграфічної продукції. Замовник зобов`язується прийняти виготовлену продукцію. оплатити вартість виконаних робіт, наданих послуг.

Друк поліграфічної продукції здійснюється на підставі Замовлення на друк, оформленого замовником у відповідності до Додатку №3 даного Договору (п. 1.2. Договору).

У відповідності до п. 1.3., 1.4. Договору, замовник надає електронний оригінал-макет замовлення у відповідності з технічними вимогами, визначених виконавцем. Час здачі оригінал-макета замовником визначається моментом прийняття всіх необхідних файлів ориганіл-макета, які успішно зчитані з носія. У випадку передачі оригінал - макета за допомогою файлообмінників мережі Інтернет, час здачі оригінал-макета визначається моментом надходження всіх необхідних файлів на сервер виконавця чи на сервер, який вказує виконавець. Відповідальність за зчитування інформації з носія і надходження файлів мережею Інтернет несе замовник. Час прийняття файлів фіксується.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору загальна вартість замовлення є договірною по кожному окремому замовленні і визначається виконавцем у відповідності з фактичним тиражем, необхідною колірністю, терміновістю виготовлення продукції та об`ємом виконаних робіт, наданих послуг. Договірна ціна замовлення визначається виконавцем у рахунку.

Датою виконання зобов`язання замовником є дата надходження грошових коштів на поточний рахунок виконавця (п. 2.3. Договору).

Згідно п. 2.5., 2.6. Договору оплата вартості замовлення у повному розмірі здійснюється замовником до початку друку поліграфічної продукції на підставі виставленого виконавцем рахунку. За згодою виконавця оплата замовлення може проводитись протягом 7 (семи календарних днів з моменту відвантаження продукції. Про згоду виконавця на оплату замовлення протягом 7 (семи) календарних днів з моменту відвантаження продукції свідчить факт прийняття виконавцем до друку оригінал-макета замовлення та виготовлення поліграфічної продукції без попередньої оплати.

Даний Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 12 календарних місяців, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.1. Договору).

Судом враховується, що Договір підписаний обома сторонами.

Також між сторонами підписано три Додатки до Договору, якими сторони дійшли згоди щодо технічних вимог до якості продукції, порядку замовлення на друк та ін. (а.с. 17 - 19).

На виконання вимог умов Договору, ФОП Білявський В.Р. здійснив друк поліграфічної продукції (газети "Вараш", газети "Вараш" - Додаток) та виставив рахунки на оплату наданих послуг, а саме:

- рахунок на оплату №21 від 04.02.2019 на суму 6 013,00 грн. (а.с. 20);

- рахунок на оплату №67 від 21.03.2019 на суму 9 017,00 грн. (а.с. 21);

- рахунок на оплату №75 від 28.03.2019 на суму 6 013,00 грн. (а.с. 22);

- рахунок на оплату №163 від 05.07.2019 на суму 6 493,00 грн. (а.с. 23);

- рахунок на оплату №172 від 11.07.2019 на суму 6 493,00 грн. (а.с. 24);

- рахунок на оплату №176 від 17.07.2019 на суму 6 493,00 грн. (а.с. 25).

Всього, за період з 04.02.2019 по 17.07.2019 позивачем надано послуг (друк поліграфічної продукції - газети "Вараш") відповідачу на загальну суму 40 522,00 грн.

При цьому, на підтвердження належного виконання взятих на себе зобов`язань позивач надав видаткові накладні: № 21 від 04.02.2019 (а.с. 26), № 67 від 21.03.2019 (а.с. 27), № 75 від 28.03.2019 (а.с 28), № 162 від 05.07.2019 (а.с. 29), № 171 від 11.07.2019 (а.с 30), № 175 від 17.07.2019 (а.с 31).

В свою чергу, відповідач надані послуги (поставлений товар) оплатив частково в сумі 6 013,00 грн.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з претензією №16/1 від 16.04.2020, якою просив негайно погасити заборгованість у розмірі 35 041,00 грн. на вказані у ній реквізити (а.с. 46).

Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв`язку з чим, 25.05.2020 ФОП Білявський В.Р. звернувся до Господарського суду Рівненської області із заявою про видачу судового наказу, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 39 383,03 грн., з яких: 34 509,00 грн основного боргу, 4 011,30 грн 12 % річних та 862,73 грн. інфляційних втрат.

26.05.2020 Господарським судом Рівненської області задоволено вимоги ФОП Білявського В.Р. та видано судовий наказ про стягнення вказаної вище заборгованості.

Проте, 26.06.2020 боржник ОСОБА_1 подав заяву про скасування судового наказу від 26.05.2020, в якій вказав, що оплата згідно виставлених рахунків була проведена повністю. Крім того, п. 3.4.2. Договору надає право виконавцю (ФОП Білявському В.Р.) не друкувати наступний тираж без оплати попереднього. Проте всі тиражі були надруковані, що і свідчить про оплату всіх замовлень.

До вказаної заяви боржник долучив копії дублікатів квитанцій про оплату заборгованості: від 04.02.2019 на суму 6 013,00 грн., від 11.07.2019 на суму 12 986,00 грн., від 05.07.2019 на суму 6 496,00 грн. (а.с. 39 - 41).

30.06.2020 Господарським судом Рівненської області задоволено вимоги ОСОБА_1 та скасовано судовий наказ від 26.05.2020.

Таким чином, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення боргу з відповідача, так як він не був погашений у встановлений строк. Також, у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач просить стягнути інфляційні збитки у розмірі 2 384,30 грн., 12% річних за користування грошовими коштами у розмірі 7 051,87 грн. та пеню у розмірі 126 648,02 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Предметом доказування в даній справі є факт надання послуг згідно Договору, неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині оплати, нарахування за прострочення виконання грошового зобов`язання (за неналежне виконання) інфляційних втрат, 12% річних, та пені у спосіб визначеним законодавством та зазначений у Договорі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11, статті 629 Цивільного Кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини, які є обов`язковими для виконання сторонами.

Як передбачено ст. 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За положеннями ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною першою статті 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що правовідносини сторін виникли з договору, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем виготовлено та відповідачем отримано послуг (друк газети) на загальну суму 40 522,00 грн. Вказане відповідачем не оспорюється.

Пунктами 1.1. та 1.2. Договору сторони погодили, зокрема, що загальна вартість замовлення є договірною по кожному окремому замовленні та визначається виконавцем у рахунку.

Згідно п. 2.5. Договору оплата вартості замовлення у повному розмірі здійснюється замовником до початку друку поліграфічної продукції на підставі виставленого виконавцем рахунку.

За згодою виконавця оплата замовлення може проводитись протягом 7 (семи календарних днів з моменту відвантаження продукції. Про згоду виконавця на оплату замовлення протягом 7 (семи) календарних днів з моменту відвантаження продукції свідчить факт прийняття виконавцем до друку оригінал-макета замовлення та виготовлення поліграфічної продукції без попередньої оплати (п. 2.6. Договору).

Відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Положення ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар (надані послуги).

В порушення вимог чинного законодавства та Договору, оплата за надані послуги здійснені відповідачем частково, а саме: квитанцією № 0.0..1 від 04.02.2019, якою ФОП Харечко М.В. для ФОП Білявського В.Р. сплатив 6 013,00 грн. за "друк газети Вараш".

Відтак, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 34 509,00 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що всі виставлені рахунки ним були оплачені вчасно.

На підтвердження належного виконання взятих на себе зобов`язань відповідач долучив дві копії дублікатів квитанцій на оплату від 04.02.2019 на суму 6 013,00 грн. та від 11.07.2019 на суму 12 986,00 грн.

Оплату наданих послуг згідно квитанції від 04.02.2019 в розмірі 6 013,00 грн. позивачем не заперечується, про що вказано у позовній заяві.

Щодо оплати за надані послуги згідно квитанції від 11.07.2019 в розмірі 12 986,00 грн., позивач у поданій позовній заяві та відповіді на відзив вказував, що поточний рахунок ФОП Білявського В.Р., на який була здійснена дана оплата, був закритий 15.05.2019. Відтак, суми в розмірі 12 986,00 грн. він не отримував.

З приводу часткової оплати згідно квитанції від 11.07.2019 в розмірі 12 986,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно п. 8.4. Договору сторони зобов`язуються повідомляти одна одну про зміну реквізитів чи відомостей, які містяться в них не пізніше 15 календарних днів після їх зміни.

Проте, чинним законодаством та нормами Договору не встановлено порядку повідомлення другій стороні про зміну реквізитів.

В Договорі містяться реквізити позивача, а саме: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 в ПАТ "ПУМБ", м. Київ, МФО 334851.

Зазначені в Договорі реквізити збігаються з реквізитами, що вказані у рахунку на оплату та видатковій накладній № 21 від 04.02.2019, проте у всіх наступних рахунках на оплату та видаткових накладних містяться нові реквізити на оплату, а саме: ФОП Білявський В.Р., р/р НОМЕР_3 (п/р НОМЕР_4 ), банк АБ "Укргазбанк", м. Київ, МФО 320478.

Вказані рахунки на оплату підписані ФОП Білявським В.Р. одноособово, а видаткові накладні містять підпис позивача та підпис і відтиск печатки ОСОБА_1 , що свідчить про обізнаність останнього про зміну реквізитів.

В матеріалах справи наявний лист Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" (АТ "ПУМБ"), в якому міститься інформація, що сума в розмірі 12 986,00 грн., яка надійшла з призначенням платежу "друк газети Вараш №120 та 121" від ФОП Харечка М.В. на рахунок ФОП Білявського В.Р., повернена Банком відправнику - АТ КБ "ПриватБанк" у зв`язку з відсутністю в банку рахунка одержувача (а.с. 166 - 168).

Також, в матеріалах справи наявний лист Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", в якому міститься інформація, що платіж в розмірі 6 493,00 грн., який було сплачено згідно квитанції № 0.0..1 від 05.07.2019 було забраковано банком отримувача та повернуто до ПриватБанку у зв`язку з відсутністю в банку рахунка одержувача. 08.07.2019 грошові кошти в розмірі 6 493,00 грн.. повернуті платнику. Запитів від платника про повернення чи коригування платежу не надходило (а.с. 180 - 181).

Як на підставу для відмови в задоволенні позову відповідач вказує, що підприємницьку діяльність він припинив у 2019 році, а тому зберігати всю документацію не було потреби, зокрема рахунки чи квитанції на оплату.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань 02.09.2019 внесено запис № 0203185 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця Харечка Михайла Вікторовича за власним бажанням (а.с. 163).

За приписами п. 44.1 Податкового Кодексу України, встановлено. що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 44.3. Податкового Кодексу України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статтей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).

Частина 2 вказаного пункту (в редакції, чинній на час припинення господарської діяльності відповідача) встановлює, що у разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статтей 39 та 39-2 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Аналізуючи вищевказані приписи чинного законодавства, строк зберігання первинних документів не може бути меншим ніж 1095 днів (3 роки) з дати виникнення відповідних зобов`язань.

Враховуючи припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 02.09.2019 та підписання вказаних вище видаткових накладних 21.03.2019, 28.03.2019, 05.07.2019, 11.07.2019 та 17.07.2019, мінімальний строк зберігання зазначених первинних документів є, відповідно - 21.03.2022, 28.03.2022, 05.07.2022,. 11.07.2022 та 17.07.2022, але не менше ніж до 02.09.2022.

Суд також бере до уваги, що доказів на підтвердження знищення вказаних документів відповідачем не надано.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості звернутись до установи банку з метою отримання дублікату відповідної квитанції про оплату.

Відтак, суд критично відноситься до твердження відповідача про неможливість подання доказів щодо належної оплати наданих послуг за Договором, а припинення підприємницької діяльності не є підставою для знищення первинних документів.

За змістом ч. 1 ст. 77 ГПК України допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Статтею 79 ГПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладених норм законодаства та приписів Договору, а також беручи до уваги що під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту належної оплати наданих послуг за Договором, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 34 509,00 грн.

Також, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 інфляційні збитки, 12 % річних та пеню.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно п. 2.5. Договору оплата вартості замовлення у повному розмірі здійснюється замовником до початку друку поліграфічної продукції на підставі виставленого виконавцем рахунку.

За згодою виконавця оплата замовлення може проводитись протягом 7 (семи календарних днів з моменту відвантаження продукції. Про згоду виконавця на оплату замовлення протягом 7 (семи) календарних днів з моменту відвантаження продукції свідчить факт прийняття виконавцем до друку оригінал-макета замовлення та виготовлення поліграфічної продукції без попередньої оплати (п. 2.6. Договору).

Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Під час розгляду справи, судом встановлено порушення відповідачем умов Договору в частині прострочення строків оплати вартості наданих послуг.

При цьому, якщо зобов`язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки в тому числі передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.2.1 Договору сторони погодили, що у випадку не оплати замовлення у строк, передбаченого п. 2.6. даного Договору замовник сплачує виконавцю суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 12 процентів річних від простроченої суми, пеню у розмірі 1,5 % від суми за кожен день прострочення та відшкодовує завдані цим збитки.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та відсотки річних від простроченої суми.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 12 % річних відповідно до статті 625 ЦК України та Договору є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Відтак, у позивача згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 6.2.1 Договору є право вимоги до відповідача щодо сплати інфляційних втрат та 12 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

На підставі викладеного, беручи до уваги вищенаведені норми законодавства та встановлення факту порушення строків оплати наданих послуг, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 12 % річних, нарахованих на прострочене відповідачем грошове зобов`язання, є такими, що заявлені правомірно.

Щодо розмірів та періоду нарахувань інфляційних втрат та відсотків річних, суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, Об`єднана палата Касаційного господарського суду в Постанові №910/13071/19 від 20.11.2020 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця.

У поданій позовній заяві позивачем правильно визначено дату початку та закінчення нарахування інфляційних збитків та 12% річних з врахуванням приписів п. 2.6 Договору, згідно якого оплата замовлення може проводитись протягом 7 календарних днів з моменту відвантаження продукції.

Проте, позивачем не враховано, що якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Крім того, при здійсненні перевірки розрахунків позивача, суд враховує клопотання представника позивача від 25.05.2021, в якій адвокат Тимошенко О.В. просить стягнути інфляційні втрати, відсотки річних та пеню на дату подання позову до суду.

Відтак, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 12 % річних, суд вважає обґрунтованою суму інфляційних втрат в розмірі 2 611,61 грн. (розрахунок додається), при заявленій 2 384,30 грн., з розрахунок 12% річних суд визнає арифметично вірним.

За приписами ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення 12 % річних в розмірі 7 051,87 грн та інфляційних втрат в розмірі 2 384,30 грн підлягають задоволенню повністю.

Щодо стягнення пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2019 у справі №910/23911/16).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 253 ЦК України)

У поданій позовній заяві позивачем правильно визначено початок боргових періодів, за якими виникла заборгованість по кожній видатковій накладній окремо, проте в розрахунку пені вказано початок нарахування - 25.07.2019.

За приписами ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, при перевірці вірності розрахунку пені, суд враховує початок нарахування, який визначений позивачем.

Щодо закінчення строку нарахування пені, то суд враховує приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Слід також зазначити, що у позовній заяві позивачем вказано, що період нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання здійснюється з урахуванням позовної давності в 1 рік згідно приписів ст. 258 ЦК України.

Проте, суд звертає увагу позивача, що строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

В той час, як строк, протягом якого може нараховуватись пеня встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що при нарахуванні пені в даному випадку підлягає застосуванню строк, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто нарахування пені за кожним фактом надання послуг (поставки продукції) не може перевищувати 6 місяців з моменту настання строку для оплати.

Враховуючи викладене, 6-ти місячний строк для розрахунку пені буде по кожній видатковій накладній окремий, а саме: № 67 від 21.03.2019 по 29.09.2019; № 75 від 28.03.2019 по 05.10.2019; № 162 від 05.07.2019 по 13.01.2020; № 171 від 11.07.2019 по 19.01.2020; № 175 від 17.07.2019 по 25.01.2020.

Щодо розміру пені, суд зазначає наступне.

Згідно п. 6.2.1 Договору, у випадку не оплати замовлення у строк, передбаченого п. 2.6. даного Договору замовник сплачує виконавцю суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 12 процентів річних від простроченої суми, пеню у розмірі 1,5 % від суми за кожен день прострочення та відшкодовує завдані цим збитки.

При цьому, при здійснення розрахунку позивачем застосовується пеня в розмірі 1% на день та нараховано 126 648,03 грн. пені.

Проте, з таким розрахунком штрафних санкцій суд погодитись не може, з огляду на наступне.

Норми ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачають, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 6.2.1 Договору сторони погодили пеню у розмірі 1,5 % від суми за кожен день прострочення.

Однак, стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений ст. 1 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Рішенням Конституційного суду України №1-12/2013 від 11.07.2013 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", Конституційний суд України зробив висновок, що Законом істотно змінено загальний підхід до правового регулювання пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, а саме: встановлення її мінімального розміру було змінено на обмеження максимального розміру подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, в який би спосіб не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який встановлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, яка не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства, суд здійснив розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за період прострочення з 25.07.2019 (початок перебігу строку, визначений позивачем) по 6-ти місячний строк згідно ч. 6 ст. 232 ГК України по кожній видатковій накладній окремо, визначивши належну до стягнення суму 3 962,15 грн. (розрахунок додається).

Що стосується витрат на правничу допомогу, то суд при ухваленні рішення керувався таким.

При зверненні до суду з даним позовом ФОП Білявський В.Р. вказував орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

До початку розгляду справи по суті, представник позивача адвокат Тимошенко О.В. подала до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому вказала, що витрати позивача становлять 10 150,00 грн.

23 грудня 2020 року між ФОП Білявський В.Р. (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Удовиченко та партнери" (об`єднання) укладено Договір про надання правничої допомоги №230/20, за яким об`єднання приймає на себе доручення клієнта про надання останньому правничої допомоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором №Б-6 про виготовлення поліграфічної продукції від 04.02.2019 у розмірі 304 509,00 грн. з річними, інфляційними та пенею, а клієнт зобов`язується сплатити об`єднанню гонорар за надану правничу допомогу, а також у випадку необхідності - фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 1.2. вказаного Договору правнича допомога передбачена п. 1.1. Договору включає в себе: правовий аналіз документів, надання юридичних консультацій, підготовка проектів процесуальних документів, представництво інтересів клієнта в Господарському суді Рівненської області.

Відповідно до п. 1.3. Договору об`єднання призначає адвоката, кандидатура якого відповідає вимогам до компетентності, об`єктивно обумовленим характером доручення, що стосується виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача у цьому судовому провадженні представляв адвокат Тимошенко Оксана Василівна, що підтверджується ордером серії РН-536 № 1161, виданого Адвокатським об`єднанням "Удовиченко і Партнери" 09.03.2021 (а.с. 170).

В силу п. 1 ч. 3 статті 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 ГПК України. Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З вищезазначених норм права, вбачається, що суд має оцінити усі докази в їх сукупності для задоволення вимоги щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та інших судових витрат.

Статтею 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку, дії, бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Пунктом 2.1., 2.2. Договору встановлено, що за надання правничої допомоги, передбаченої п. 1.2. Договору, клієнт сплачує об`єднанню гонорар. Розмір гонорару становить вартість наданої правової допомоги вказаної в актах про надання правничої допомоги, які надаються клієнту по факту виконаної роботи та виходячи з наступного розрахунку: за підготовку та подання адвокатських запитів (500 грн.); правовий аналіз документів (1 000,00 грн.); підготовка проекту позовної заяви (2 500,00 грн.); підготовку відповіді на відзив (від 1 000,00 грн.); участь у судовому засіданні незалежно від тривалості та складності (700,00 грн., якщо не відбулося 500,00 грн.); ознайомлення з матеріалами справи у суді (700,00 грн.); вартість підготовки проектів інших процесуальних документів та вчинення інших дій пов`язаних з предметом договору розраховується залежно від складності та затраченого адвокатом часу.

24 грудня 2020 року між клієнтом та об`єднанням складено та підписано Акт № 1 про надання правничої допомоги, яким сторони підтвердили, що адвокатське об`єднання "Удовиченко і партнери" надало, а ФОП Білявський В.Р. отримав правову допомогу наступного характеру: ознайомлення з матеріалами справи №918/470/20 за заявою ФОП Білявського Віталія Романовича про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором №Б-6 про виготовлення поліграфічної продукції від 04.02.2019 у розмірі 39 383,03 грн. у Господарському суді Рівненської області (700 грн.) та правовий аналіз документів згідно переліку (1 000,00 грн.). Загальна вартість наданої правничої допомоги, яка вказана в даному акті становить 1 700, 00 грн. (а.с. 60-61).

Також, 09.02.2021 між клієнтом та об`єднанням складено та підписано Акт № 2 про надання правничої допомоги, яким сторони підтвердили, що адвокатське об`єднання "Удовиченко і партнери" надало, а ФОП Білявський В.Р. отримав правову допомогу наступного характеру: подання адвокатських запитів до ПАТ "ПУМБ" та до АТ КБ "ПриватБанк" (500,00 грн.); підготовлено проект позовної заяви (2 500,00 грн.) та заяви про забезпечення позову (700,00 грн.); підготовлено клопотання про витребування доказів (250,00 грн.); отримання інформації щодо наявності нерухомого майна у Харечка М.В. (100,00 грн.); участь в одному судовому засіданні оплачується авансом (700,00 грн.); формування пакету документів, подання до суду (250,00 грн.); фактичні витрати (надіслання цінного листа з описом вкладення боржнику, 50,00 грн.). Загальна вартість наданої правничої допомоги, яка вказана в даному акті становить 5 050,00 грн. (а.с. 62).

Оплата, погоджена сторонами та вказана в Акті № 1 та № 2, була перерахована адвокатському об`єднанню платіжними дорученнями №48 від 29.12.2020 в розмірі 1 700,00 грн. та №52 від 12.02.2021 в розмірі 5 050,00 грн (а.с. 63, 64).

07 травня 2021 між клієнтом та об`єднанням складено та підписано Акт № 3 про надання правничої допомоги, яким сторони підтвердили, що адвокатське об`єднання "Удовиченко і партнери" надало, а ФОП Білявський В.Р. отримав правову допомогу наступного характеру: ознайомлення з матеріалами справи № 918/107/21 у суді (700,00 грн.); вивчення документів (250,00 грн.); підготовка проекту відповіді на відзив та фактичні витрати на кореспонденцію (1 050,00 грн.); участь в судовому засіданні 13.04.2021 та засідання яке відбудеться 11.05.2021 оплачується авансом (1 400,00 грн.). Загальна вартість наданої правничої допомоги, яка вказана в даному акті становить 3 400,00 грн. (а.с. 210 зворотна сторона).

Оплата, погоджена сторонами та вказана в Акті № 3, була перерахована адвокатському об`єднанню платіжними дорученнями № 57 від 24.05.2021 в розмірі 3 400,00 грн. (а.с. 226).

При прийнятті рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що на момент відкриття провадження по справі, ціна позову складала 170 593,20 грн., яка відповідачем не визнавалась.

Також, судом враховано, що представником позивача були здійснені вірні розрахунки відсотків річних та частково інфляційних втрат, з урахуванням строків оплати та граничного терміну нарахувань.

Крім того, усі документи представником позивача подавалися у строки визначені ГПК України та ухвалами суду.

Впродовж розгляду справи представником позивача подавалися докази, а також заява про витребування доказів та відповідь на відзив, на підготовку яких останнім було витрачено достатньо часу.

Судом враховано, що в усіх судових засіданнях адвокат Тимошенко О.В. приймала участь.

В свою чергу, у поданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Будь - яких інших клопотань чи заяв по суті спору відповідачем не надано.

Згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Враховуючи те, що відповідачем не подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та у відзиві не зазначено жодних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували на завищення або необ`єктивність судових витрат понесених позивачем при розгляді справи № 918/107/21, суд, розподіляючи витрати, понесені ФОП Білявським В.Р. на професійну правничу допомогу адвоката, приходить до висновку, що розмір судових витрат у розмірі 10 150,00 грн. є доведені, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, судовий збір згідно статті 129 ГПК України за розгляд позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 233, 236-238, 240-242, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи - підприємця Білявського Віталія Романовича задоволити частково.

2. Стягнути з Харечко Михайла Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Фізичної особи - підприємця Білявського Віталія Романовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість в розмірі 34 509,00 (тридцять чотири тисячі п`ятсот дев`ять грн. 00 коп.) грн., інфляційні збитки в розмірі 2 384,30 (дві тисячі триста вісімдесят чотири грн. 30 коп.) грн., 12 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 7 051,87 (сім тисяч п`ятдесят одна грн. 87 грн.) грн., 3 962,15 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дві грн. 15 коп.) грн. пені, судовий збір в розмірі 718,61 та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 150,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили

4. В частині стягнення 122 685,87 грн. пені - відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 04 червня 2021 року.

Суддя А.М. Горплюк