ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2021 р. Справа№ 910/17874/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Ходаківської І.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: Лівак Т.О.,

відповідача: Кобко Р.В.,

третьої особи-1: не з`явилися,

третьої особи-2: Кузьмін Є.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши апеляційну скаргу

Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 (повний текст рішення складений 27.07.2020)

у справі № 910/17874/17 (суддя Лиськов М.О.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група",

2. Фізична особа - підприємець Плюта Олександр Олександрович

про стягнення коштів,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна"

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Верховного Суду від 23.07.2019 скасовані рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2018 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2019 у справі №910/17874/17, а справа направлена на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатом нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/17874/17 первісні позовні вимоги ТОВ "Юнілівер Україна" задоволено: стягнуто з ТОВ "Край Логістик" на користь ТОВ "Юнілівер Україна" вартість знищеного вантажу у розмірі 595.690,02 грн, витрати на утилізацію товару 58.804,55 грн, та 9.817,42 грн витрат з оплати судового збору.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик" задоволено частково: стягнуто з ТОВ "Юнілівер Україна" на користь ТОВ "Край Логістик" 368.420,00 грн основного боргу, 60.945,75 грн пені, 53.259,08 грн інфляційних втрат, 20.863,68 грн, 3% річних та 7.552,33 грн витрат з оплати судового збору.

В задоволенні іншої частини вимог ТОВ "Край Логістик" відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач за первісним позовом належним чином не виконав свого зобов`язання за договором щодо забезпечення збереження вантажу, в результаті чого парфумерну та косметичну продукцію, що перевозилась, було пошкоджено, а тому відповідно до договору та норм чинного законодавства первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас відповідач за зустрічним позовом в порушення умов договору та норм чинного законодавства України не виконав зобов`язання з оплати грошових коштів за надані транспортно-експедиційні послуги, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ФОП Плюта О.О. подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просив рішення місцевого суду скасувати в частині задоволення первісного позову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 апеляційну скаргу ФОП Плюти О.О. залишено без руху; надано ФОП Плюті О.О. строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме надання доказів сплати судового збору у встановленому порядку.

19.10.2020 від ФОП Плюти О.О. надійшла заява з доданими до неї доказами сплати судового збору (квитанція № 1Е195283М від 13.10.2020).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 поновлено ФОП Плюті О.О. пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Плюти О.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/17874/17; зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/17874/17; розгляд справи призначено на 16.11.2020.

Судове засідання, призначене на 16.11.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Євсікова О.О. у відпустці, пов`язаній із самоізоляцією через поширення епідемії гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 розгляд апеляційної скарги призначено на 14.12.2020.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В. (у зв`язку з відпусткою судді Попікової О.В.).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2020 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/17874/17 до провадження у визначеному складі суду, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.12.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 відкладено судове засідання на 18.01.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 розгляд справи був відкладений на 10.02.2021.

Судове засідання, призначене на 10.02.2021, не відбулося, у зв`язку з незапланованою короткотерміновою відпусткою судді Корсака В.А., пов`язаною із сімейними обставинами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 повідомлено учасників справи, що наступне судове засідання відбудеться 24.02.2021.

Представники третіх осіб у судове засідання 24.02.2021 не з`явились.

До початку судового засідання від третьої особи-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю вчасно підготуватися до судового розгляду, у зв`язку із отриманням поштової кореспонденції у справі лише напередодні судового засідання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 розгляд справи був відкладений на 15.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 розгляд справи був відкладений на 31.03.2021.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А. (у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/17874/17 до провадження у визначеному складі суду.

Представники третіх осіб, у т.ч. апелянта, у судове засідання 31.03.2021 не з`явилися.

До початку судового засідання від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити явку свого представника у судове засідання з огляду на запровадження у країні карантинних обмежень.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 розгляд справи було відкладено на 14.04.2021, звернуто увагу Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича, що у разі неможливості явки його представника у наступне судове засідання, апелянт не позбавлений можливості звернуся до суду з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою програмного комплексу "EasyCon" або інших доступних суду та учасникам судового процесу засобів, що забезпечують проведення судових засідань у режимі відеоконференцзв`язку та відповідають вимогам законодавства.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Ходаківська І.П., Корсак В.А. (у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В. на лікарняному).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/17874/17 до провадження у визначеному складі суду.

Представники відповідача та третіх осіб, у т.ч. апелянта, у судове засідання 14.04.2021 не з`явились. Клопотань від учасників справи, зокрема від апелянта, щодо участі у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку не надходило.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 розгляд справи був відкладений на 19.05.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 розгляд справи був відкладений на 07.06.2021.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки усім аргументам апелянта (зокрема тому, що ТОВ «Юнілівер Україна» не є власником знищеного товару, а акт експертизи Уральської торгівельно-промислової палати №3 від 04.07.2017 не є належним доказом у справі), не залучив до участі у справі Токаренка В.А. (водія, який здійснював перевезення), не повідомив апелянта про час та дату судового засідання, у якому було прийняте оскаржуване рішення, не забезпечив апелянту можливість участі у розгляді справи в режимі відеоконференції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 07.06.2021 представники Плюти Олександра Олександровича та відповідача за первісним позовом надали усні пояснення у справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача за первісним позовом надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, що дану справу розглянуто місцевим судом за відсутності третьої особи, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2019 відкладено розгляд справи на 15.07.2020 (день прийняття оскаржуваного рішення).

Однак матеріали справи свідчать, що Плюта О.О. не був належним чином повідомленим про час та місце судового засідання 15.07.2020, оскільки згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 8 а. с. 32) Плюта О.О. отримав ухвалу суду від 08.07.2019 лише 23.07.2019.

А за інформацією, розміщеною на веб-сайті АТ «Укрпошта» (копія роздруківки міститься у справі), ухвала суду від 08.07.2019 надійшла до точки видачі лише 16.07.2020, тобто Плюта О.О. жодним чином не міг отримати її до 15.07.2020.

Відтак колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що дану справу місцевий суд розглянув за відсутності Плюти О.О. , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином рішення місцевого суду підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного спір у даній справі підлягає апеляційному перегляду у повному обсязі.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 03.04.2017 між позивачем за первісним позовом (клієнт) та відповідачем (експедитор) був укладений договір транспортного експедирування № ЕХР-11 (далі - договір), відповідно до умов якого експедитор зобов`язується надавати клієнту послуги з організації перевезень вантажів клієнта, оформлення документів, необхідних для здійснення таких перевезень, а також інші транспортно-експедиційні послуги відповідно до заявки клієнта як особисто, так і шляхом залучення третіх осіб.

Відповідно до п. 2.2 договору надання послуг буде здійснюватись відповідно до умов цього договору, Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (КДПВ), митної Конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП), Європейської угоди про режим праці та відпочинку водіїв (ЄУРП), а також відповідно до чинних нормативних актів України, що регулюють порядок перевезення вантажів транспортом і надання експедиційних послуг.

За умовами п. 3.1 договору послуги надаються на підставі даного договору та заявки, в якій визначаються характеристики вантажу, вантажовідправник, вантажоодержувач, адреса розвантаження, маршрут, тип і кількість транспортних засобів, вартість послуг, інструкція з кріплення, умови перевезення та інші умови. Заявка є невід`ємною частиною цього договору. Клієнт надає експедитору заявки в електронній формі за допомогою електронної пошти на адресу(и) електронної пошти, узгоджені сторонами у п. 12.19 договору. Заявки є обов`язковими для виконання експедитором.

Згідно з поданою позивачем за первісним позовом заявкою №18 від 20.06.2017 та на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної № CRM-959331 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити перевезення вантажу - 6236 коробок парфумерних та косметичних засобів з міста Єкатеринбург (Російська Федерація) до Київської області (Україна) автомобілем з причепом, реєстраційні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 відповідно.

На підставі п. 2.1 договору для виконання заявки експедитор залучив третю особу - фізичну особу - підприємця Плюту Олександра Олександровича (далі - ФОП Плюта О.О.), з яким уклав договір №398 від 19.06.2017 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні.

Для здійснення перевезення відповідач надав ФОП Плюті О.О. договір-заявку № 247 від 19.06.2017 на здійснення спірного перевезення.

22.06.2017 товар був завантажений у місті Єкатеринбурзі, проте під час його перевезення 23.06.2017 на 20 км автодороги Кропачеве-Месягустово-Ачит трапилась пожежа автомобіля "Рено Магнум", реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок якої вказаний автомобіль було знищено та пошкоджено напівпричіп, реєстраційний номер НОМЕР_2 , разом з вантажем, що перевозився.

Факт пожежі підтверджується довідкою № 186 від 28.06.2017, виданою водію ОСОБА_2 . Міністерством Російської Федерації у справах цивільної оборони, надзвичайних ситуацій та ліквідації наслідків стихійних лих.

Також згідно з актом експертизи Уральської торгівельно-промислової палати № від 04.07.2017 під час огляду напівпричепа № НОМЕР_2 з продукцією встановлено, що тент відсутній (згорів), дерев`яні дошки по периметру борту частково обгоріли, товар, що перевозився, накритий листами картону, під яким проглядається суцільна маса пошкодженого товару та упаковки, а саме: картонна упаковка пошкоджена, частково обгоріла, розмокла з розсипом та пошкодженням вмісту. Індивідуальні флакони (полімерні флакони, туби) з продукцією деформовані, оплавлені, зі слідами горіння (кіптяви), мають стійкий запах горілого. Уся продукція, що перевозилась, має дефекти від пожежі та її ліквідації. Відповідно до оцінки відділу якості філії ТОВ "Юнілівер Україна" в м. Єкатеринбурзі продукція, що пошкоджена в результаті пожежі, визнана непридатною для її подальшої реалізації. Вивантаження товару на склад не здійснювалась, з огляду на суцільне пошкодження вантажу прийнято рішення про його повне знищення.

Отже, під час спірного перевезення відповідач в порушення умов 4.1.5 договору не забезпечив збереження вантажу та допустив його знищення.

Відповідно до інвойсу № від 21.06.2017 вартість товару склала 1.870.664,04 російських рублів. Вартість знищеного товару у перерахунку на гривні за курсом НБУ станом на 07.07.2017 складає 809.249,26 грн.

За позицією відповідача за первісним позовом, він не погоджується з визначеним розміром збитків з причини невідповідності ваги вантажу за заявкою та вагою утилізованої продукції за актом про знешкодження від 11.07.2017, актом передачі відходів від 07.07.2017 та актом здачі-приймання робіт (послуг) від 11.07.2017, а саме з різницю у 763,54 кг.

Проте колегія суддів вважає дані доводи відповідача необґрунтованими, оскільки спірний вантаж було знищено внаслідок пожежі, тобто під час процесу горіння вантажу його маса могла змінитись за рахунок згорання пакування та випаровування складових продукції, що перевозилась, а отже різниця зазначеної у заявці та актах ваги є, щонайменше, наслідком процесу горіння. При цьому відповідно до умов укладеного між сторонами договору зобов`язання з відшкодування вартості пошкодженого вантажу не залежить від ступеня його пошкодження.

Листами №КL1 від 07.07.2017, №169 від 31.07.2017, №187 від 31.08.2017 позивач звертався до відповідача з вимогами про відшкодування завданої шкоди, які, у свою чергу, відповідачем задоволені не були.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, спірний вантаж відповідач застрахував у ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) №24-2809-16-00003 від 20.10.2016.

26.06.2017 відповідач звернувся до ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Листом №676 від 15.08.2017 відповідач звернувся до ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" з вимогою направити страховий акт з прийнятим рішенням щодо страхового відшкодування.

12.09.2017 відповідач звернувся до ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" з заявою №980 про виплату страхового відшкодування за банківськими реквізитами ТОВ "Юнілівер Україна".

В подальшому листом №1243 від 17.10.2017 відповідач звернувся до ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" з вимогою надати страховий акт з прийнятим рішенням щодо виплати страхового відшкодування, зазначивши, що, на його думку, має місце затягування процесу прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування за вищевказаним страховим випадком.

17.11.2017 ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" листом №03/5868 відмовила відповідачу у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що останній не вжив заходів недопущення виникнення страхового випадку та залучив до перевезення вантажу транспортний засіб, який не пройшов технічну перевірку відповідно до чинного транспортного законодавства.

Також листом №973 від 19.07.2017 відповідач звертався до фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича з вимогою відшкодувати збитки, що сталися в результаті пожежі під час перевезення, проте вказані вимоги відповідача задоволені не були.

Позивач звернувся з первісними позовними вимогами про стягнення вартості знищеного вантажу у розмірі 809.249,26 грн та вартості витрат на утилізацію товару, непридатного для подальшої реалізації, в сумі 58.804,55 грн на підставі того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором щодо забезпечення збереження вантажу, внаслідок чого парфумерну та косметичну продукцію, що перевозилась, було пошкоджено та як наслідок втрачено.

Відповідач за первісним позовом звернувся із зустрічною позовною заявою на підставі того, що відповідно до умов договору № EXP-11 від 03.04.2017 він надав позивачу транспортно-експедиційні послуги, які позивач в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 368.420,00 грн, а також виникли підстави для нарахування штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 38.472,07 грн, втрат від інфляції у розмір 12.287,45 грн та 3% річних у сумі 3.900,94 грн на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 7 ст. 193 ГК України обумовлено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як передбачено вимогами ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто, мають бути прямими.

Отже, аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми чинного законодавства передбачають стягнення збитків з порушника незалежно від того, чи передбачене таке право нормами договору, укладеного між сторонами, чи не передбачене. Сторона, права якої порушені, має право на відшкодування збитків відповідно до вимог ст. ст. 16, 623 Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 216, 224 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються главою 64 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Виходячи зі змісту наведених норм, перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає у наданні транспортної послуги - переміщення продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання.

Правовий статус перевізника характеризується тим, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.

Водночас згідно зі ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За змістом частини 1 статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

У частині 4 цієї статті вказано, що допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Статтею 316 Господарського кодексу України визначено, що за договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Отже, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів. Експедитор є таким суб`єктом господарювання, функціональне призначення якого полягає в організації та сприянні здійсненню процесу вантажів. Експедитором може бути як суб`єкт господарювання (транспортно-експедиційна організація), так і безпосередньо перевізник. Транспортне експедирування - це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях.

Основні умови здійснення транспортно-експедиційного обслуговування зовнішньоторговельних і транзитних вантажів визначені у Законі України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення. Це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати його допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

Крім того, зі змісту ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України вбачається, що за предметом договори транспортного експедирування поділяються на договори з виконання послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу, договори з організації виконання таких послуг, а також договори, у яких обов`язки експедитора мають одночасно виконавчий та організаційний характер.

Статтею 932 Цивільного кодексу України передбачено, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Крім того вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» закріплено, що Україна приєдналась до зазначеної Конвенції, а згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 16.05.2017 № 72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007.

Частина 1 ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція) передбачає, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Враховуючи, що даний спір виник з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач організовував перевезення ввіреного йому позивачем вантажу з території іншої держави на територію України, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції.

Для цілей цієї Конвенції, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди (стаття 3 Конвенції).

Також за змістом пункту 2.3 договору сторони у добровільному порядку погодили, що для надання послуг експедитор має право за власний рахунок залучати третіх осіб за умови, що умови договорів, укладених з третіми особами, повністю відповідають умовам цього договору стосовно будь-яких вимог клієнта до перевезення вантажів та порядку надання послуг за цим договором. Експедитор при цьому залишається повністю відповідальним перед клієнтом за дії третіх осіб. Експедитор здійснює взаєморозрахунки з третіми особами самостійно і за свій рахунок.

Також за умовами п. 4.1.5 договору на експедитора покладений обов`язок забезпечувати збереження вантажу на всіх етапах перевезення, а також під час навантажувальних і розвантажувальних робіт, у разі якщо такі вантажно-розвантажувальні роботи здійснюються експедитором.

У разі аварії, втрати або псування вантажу при перевезенні або виконанні навантажувальних і розвантажувальних робіт експедитор зобов`язаний негайно сповістити клієнта про заподіяний збиток і відшкодувати клієнту завдані збитки. Порядок і процедура визначення розміру збитків встановлюється Порядком розгляду та відшкодування претензій у випадках пошкодження, недостачі і втрати вантажу в процесі транспортування (додаток № 1 до договору) (пункт 4.1.7 договору).

Відповідно до пункту 4.2.1 договору експедитор має право залучати третіх осіб для виконання своїх обов`язків за цим договором від свого імені і за свій рахунок. При цьому треті особи зобов`язані виконувати умови даного договору, а відповідальність за виконання договору лежить на експедиторі.

Пунктом 6.1 договору визначено, що експедитор несе відповідальність за збереження вантажу протягом його транспортування, в тому числі, якщо транспортування здійснюється третіми особами, залученими експедитором для виконання умов договору, до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу.

Як вбачається з додатку №1 до договору "Порядок розгляду і відшкодування претензій у випадках пошкодження, недостачі або втрати вантажу в процесі транспортування" (далі - Порядок), експедитор несе повну відповідальність перед клієнтом за забезпечення схоронності і належної якості вантажів та дотримання умов перевезення (в т. ч. температурного режиму) з моменту прийняття вантажу до перевезення і до видачі вантажоодержувачу. Експедитор несе відповідальність за збереження вантажу протягом його транспортування, в тому числі якщо транспортування здійснюється третіми особами, залученими експедитором для виконання умов договору.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що у разі пошкодження вантажу або його втрати експедитор відшкодовує клієнту вартість пошкодженого (втраченого) вантажу. Під вартістю вантажу при перевезеннях усередині України сторони розуміють вартість вантажу, зазначену в супровідних і відвантажувальних документах, при міжнародних перевезеннях під вартістю вантажу сторони розуміють вартість вантажу, зазначену в супровідних і відвантажувальних документах, яка збільшена на суму платежів, сплачених під час митного оформлення вантажу відповідно до імпортної митної декларації. Також компенсації може підлягати вартість перевезення вантажу повністю в разі втрати всього вантажу і пропорційно - в разі часткової втрати.

Як зазначалось вище, 03.04.2017 між позивачем та відповідачем був укладено договір транспортного експедирування №ЕХР-11 та додаток №1 до договору, що визначає порядок розгляду і відшкодування претензії у випадку пошкодження, нестачі або втрати вантажу в процесі транспортування.

На виконання умов договору 20.06.2017 складена транспортна заявка №18 про замовлення перевезення, на підставі якої була оформлена міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №959331, за умовами якої відповідач мав здійснити для позивача організацію перевезення парфумерних та косметичних засобів у кількості 6.236 коробок з філіалу ТОВ "Юнілевер Русь" до позивача.

Відповідно до транспортної заявки та СМR перевезення здійснювалось на автомобілі з причепом, реєстраційні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Завантаження товару, що підлягав перевезенню, відбулось у м. Єкатеринбург, Росія 22.06.2017.

Перевезення розпочалось 22.06.2017, що підтверджується записом у CMR. Однак 23.06.2017 під час здійснення перевезення сталась пожежа, в результаті якої товар, що перевозився, був частково знищений, а частина товару, що не була знищена, була пошкоджена. В результаті пожежі весь товар, що перевозився, став непридатним до подальшої реалізації.

Згідно з пунктом 4.1.5 договору експедитор зобов`язаний забезпечувати збереження вантажу на всіх етапах перевезення.

Відповідно до пункту 6.1 договору експедитор несе відповідальність за збереження вантажу протягом його транспортування, в тому числі, якщо транспортування здійснюється третіми особами, залученими експедитором для виконання умов Договору, до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу.

Згідно з пунктом 1 Порядку експедитор несе повну відповідальність перед клієнтом за забезпечення схоронності і належної якості вантажів та дотримання умов перевезення (в т. ч. температурного режиму) з моменту прийняття вантажу до перевезення і до видачі вантажоодержувачу. Експедитор несе відповідальність за збереження вантажу протягом його транспортування, в тому числі якщо транспортування здійснюється третіми особами, залученими Експедитором для виконання умов Договору.

Факт пожежі підтверджується довідкою з вихідним номером 186 від 28.06.2017, виданою Міністерством Російської Федерації у справах цивільної оборони, надзвичайних ситуацій та ліквідації наслідків стихійних лих.

Актом експертизи Уральської торгівельно-промислової палати N3 від 04.07.2017 встановлено, що під час огляду напівпричепа № НОМЕР_2 з продукцією встановлено: тент відсутній (згорів), дерев`яні дошки по периметру борту частково обгоріли, товар, що перевозився, накритий листками картону, під яким проглядається суцільна маса пошкодженого товару та упаковки, а саме: картонна упаковка пошкоджена, частково обгоріла, розмокла з розсипом та пошкодженням вмісту. Індивідуальні флакони (полімерні флакони, туби) з продукцією деформовані, оплавлені, зі слідами горіння (кіптяви), мають стійкий запах горілого. Уся продукція, що перевозилась, має дефекти від пожежі та її ліквідації.

Відповідно до оцінки відділу якості філіалу ТОВ "Юнілівер Русь" в м. Єкатеринбург продукція, що пошкоджена в результаті пожежі, визнана непридатною для подальшої реалізації. Відвантаження товару на склад філіалу позивача не здійснювалось, через суцільне пошкодження вантажу прийнято рішення про повне його знищення.

Відповідно до інвойсу № від 21.06.2017 вартість товару склала 1.870.664 рублі 04 копійки. Вартість знищеного товару у перерахунку на гривні за курсом НБУ на 07.07.2017 складає 809.249 гривень 26 копійок.

Постановою Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/17874/17 визначено, що ТОВ "Край Логістик" як експедитор несе відповідальність за невиконання своїх договірних зобов`язань перед ТОВ "Юнілівер Україна" щодо забезпечення збереження під час перевезення спірного вантажу і, відповідно, саме ТОВ "Край Логістик" має відшкодувати вартість знищеного товару у сумі 809.249,26 грн.

Колегія суддів також враховує, що ТОВ "Юнілівер Україна" згідно із заявою від 21.11.2019 (т. 5 а. с. 244 -245) зменшило розмір позовних вимог та просила стягнути вартість знищеного вантажу у сумі 595.690,02 грн та витрати на утилізацію товару непридатного для подальшої реалізації у сумі 58.804,55 грн. При цьому ТОВ "Юнілівер Україна" у вказаній заяві зазначило, що під час судового процесу (в різних інстанціях) у справі №910/17874/18 ТОВ «Край Логістик» частково погасило суму основної заборгованості, а саме у розмірі 213.559,24 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (копії у справі): №41940 від 14.05.2018 на суму 100.000,00 грн, №41946 від 16.05.2018 на суму 52.968,00 грн, №941963 від 25.05.2018 на суму 50.000,00 грн, №42341 від 23.05.2019 на суму 4.796,45 грн, №42346 від 13.06.2019 на суму 4.796,45 грн, №942355 від 21.06.2019 на суму 998,34 грн.

Наведені обставини також визнаються ТОВ «Край Логістик» у заяві від15.03.2021.

Аналізуючи зазначене, місцевий суд дійшов вірного висновку, що відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання за договором щодо забезпечення збереження вантажу, в результаті чого парфумерну та косметичну продукцію, що перевозилась, було пошкоджено, а тому відповідно до договору та норм чинного законодавства позовні вимоги підлягають задоволенню в частині відшкодування вартості знищеного вантажу у розмірі 595.690,02 грн з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовного того, що ТОВ "Юнілівер Україна" не є належним позивачем у справі, що саме ТОВ "Юнілевер Русь" є власником пошкодженого товару, оскільки вимогами додаткової угоди № 20 від 15.05.2017, укладеної між представниками ТОВ "Юнілівер Україна" та ТОВ "Юнілівер Русь", передбачено, що право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару перевізнику. Окрім того, позивач у повному обсязі сплатив вартість товару на рахунок ТОВ "Юнілівер Русь", що підтверджується належним чином завіреними копіями платіжних доручень.

Також безпідставними є твердження апелянта стосовно того, що акт експертизи Уральської торгово-промислової палати не можна приймати як належний та допустимий доказ, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказана експертиза проводилась за місцем події, а умовами укладеного між сторонами договору не передбачено, якою саме торговельно-промисловою палатою має здійснюватись експертиза у випадку пошкодження вантажу.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача вартості витрат на утилізацію товару, непридатного для подальшої реалізації, у розмірі 58.804,55 грн апеляційний суд зазначає таке.

За твердженнями позивача, оскільки весь об`єм продукції, що перевозився, став непридатним для подальшої реалізації, вона була утилізована, що підтверджується угодою №1 до договору поставки товарів № S/3-2003 від 03.07.2017, а також актом № прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей для утилізації від 03.07.2017.

Для здійснення утилізаційних робіт ТОВ "Юнілівер Русь" звернулось до ТОВ "Інтер". Факт виконання робіт з утилізації парфумерної та косметичної продукції, непридатної для подальшої реалізації, загальною вагою 19200 кг підтверджується актом передачі відходів від 07.07.2017 та актом про знешкодження від 11.07.2017.

За результатами виконання робіт з утилізації парфумерної та косметичної продукції, непридатної для подальшої реалізації, ТОВ "Інтер" виставило рахунок-фактуру №270 від 11.07.2017, відповідно до якого вартість знищення складає 135.936 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 07.07.2017 складає 58.804,55 грн.

Водночас на виконання вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/17874/17, суд дослідив угоду №1 від 03.07.2017 до договору поставки товарів №S/3-2003 від 20.08.2003, за умовами якої ТОВ "Юнілівер Україна" як принципал доручив ТОВ "Юнілівер Русь" як агенту замовити від свого імені, за рахунок принципала та за винагороду послугу зі знешкодження відходів.

Апеляційний суд встановив, що п. 2.1.3 та 3.1 угоди №1 від 03.07.2017 окрім відшкодування вартості знешкодження відходів, передбачають також суму агентської винагороди ТОВ "Юнілівер Русь" у розмірі 8.020,22 російських рублів.

Дослідивши акт № прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей для утилізації від 03.07.2017, акт передачі відходів від 07.07.2017, акт про знешкодження від 11.07.2017, рахунок-фактуру №270 від 11.07.2017 на суму 135.936,00 російських рублів, що за курсом НБУ станом на 07.07.2017 складає 58.804,55 грн, платіжне доручення №71789 від 11.09.2017 на суму 135.936,00 рублів та платіжне доручення в іноземній валюті №16012 від 16.01.2018 на суму 143.956,22 російських рублів, а також надану ПАТ "СІТІБАНК" банківську виписку за валютним рахунком № НОМЕР_4 про рух коштів за платіжним дорученням №16012 від 16.01.2018, завірені належним чином відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом в частині відшкодування вартості витрат на утилізацію товару, непридатного для подальшої реалізації, у розмірі 58.804,55 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог зустрічного позову колегія суддів встановила таке.

Частиною 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події

За умовами пунктів 5.1-5.3 договору розмір плати експедитору за цим договором встановлюється в тарифному додатку, який є невід`ємною частиною договору. Експедитор зобов`язаний виконати у повному обсязі в установленому порядку і у зазначений термін взяті на себе зобов`язання за умовами цього договору за ціною, зазначеною в тарифному додатку, навіть якщо його витрати у порівняні із запланованими збільшилися. Оплата послуг здійснюється клієнтом протягом 90 календарних днів з дати, зазначеної у рахунку експедитора, виписаного на підставі акта наданих послуг. Оплата може бути проведена тільки після отримання від експедитора оригіналів таких документів: рахунок, акт приймання-передачі наданих послуг, підтвердження заявки, яке завірене мокрою печаткою, та належним чином оформленої податкової накладної згідно з податковим законодавством України.

Також, як свідчать матеріали справи, на підтвердження надання послуг за договором транспортного експедирування №ЕХР-11 від 03.04.2017 на суму 368.420,00 грн позивач за зустрічним позовом надав такі документи:

- рахунок № НОМЕР_5 від 22.06.2017 на суму 24.480,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 30.06.2017, податкова накладна від 22.06.2017, накладна CMR №0926237, акт № здавання-приймання послуг від 22.06.2017;

- рахунок № від 27.06.2017 на суму 29.300,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 30.06.2017, податкову накладну від 27.06.2017, накладну CMR №23061706, акт № здавання-приймання послуг від 27.06.2017;

- рахунок № від 04.07.2017 на суму 29.300,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 07.07.2017, податкову накладну від 04.07.2017, накладну CMR №28061704, акт № здавання-приймання послуг від 04.07.2017;

- рахунок № від 08.07.2017 на суму 29.300,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 13.07.2017, податкову накладну від 08.07.2017, накладну CMR №0053118, акт № здавання-приймання послуг від 08.07.2017;

- рахунок № від 17.08.2017 на суму 45.200,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 27.08.2017, податкову накладну від 17.08.2017, накладну CMR №430308, акт № здавання-приймання послуг від 17.08.2017;

- рахунок № від 17.08.2017 на суму 24.480,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 29.08.2017, податкову накладну від 17.08.2017, накладну CMR №0050434, акт № здавання-приймання послуг від 17.08.2017;

- рахунок № від 17.08.2017 на суму 24.480,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 29.08.2017, податкову накладна від 17.08.2017, накладну CMR №0082273, акт № здавання-приймання послуг від 17.08.2017;

- рахунок № від 17.08.2017 на суму 24.480,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 29.08.2017, податкову накладну від 17.08.2017, накладну CMR №483861, акт № здавання-приймання послуг від 17.08.2017;

- рахунок № від 22.08.2017 на суму 341.00,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 09.09.2017, податкову накладну від 22.08.2017, накладну CMR № 473652, акт № здавання-приймання послуг від 22.08.2017;

- рахунок № від 23.08.2017 на суму 341.00,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 09.09.2017, податкову накладну від 23.08.2017, накладну CMR № 0024280, акт № здавання-приймання послуг від 23.08.2017;

- рахунок № від 05.09.2017 на суму 35.100,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 20.09.2017, податкову накладну від 05.09.2017, накладну CMR № 468680 , акт № здавання-приймання послуг від 05.09.2017;

- рахунок № від 09.09.2017 на суму 34.100,00 грн; квитанцію про реєстрацію податкової накладної від 27.09.2017, податкову накладну від 05.09.2017, накладну CMR №06091703, акт № здавання-приймання послуг від 09.09.2017.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов вірного висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача заборгованість за надані послуги згідно з договором.

Відповідач належними засобами доказування протилежного не довів.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, апеляційний суд зауважує, що відповідач за зустрічним позовом, в порушення умов договору № ЕХР-11 від 03.04.2017 та норм чинного законодавства України не виконав зобов`язання з оплати грошових коштів за надані транспортно-експедиційні послуги, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 368.420,00 грн.

Окрім того апеляційний суд бере до уваги, що наявність заборгованості за зустрічним позовом у сумі 368.420,00 грн представник відповідача за зустрічним позовом не заперечував.

За твердженнями позивача за зустрічним позовом, які відповідачем за зустрічним позовом належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, відповідач надані послуги не оплатив, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість у сумі 368.420,00 грн.

З огляду на викладене вище у сукупності з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягають стягненню 368.420,00 грн основного боргу, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Щодо стягнення пені за несвоєчасну оплату транспортно-експедиційних послуг у розмірі 257.883,60 грн, втрат від інфляції у сумі 61.022,93 грн, 3% річних у сумі 22.874,20 грн (відповідно до заяви про збільшення позовних вимог) місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на таке.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/17874/17 зазначено, що надані акти звірки також стосуються виключно суми основного боргу та не свідчать ані про отримання документів відповідно до п. 5.3 укладеного між сторонами Договору, ані про визнання всіх заявлених вимог зустрічного позову.

В той же час зі змісту п. 5.3 Договору слідує, що рахунки, які підлягають оплаті протягом 90 днів з дати, вказаної в цих рахунках, виписуються на підставі актів виконаних робіт. Тобто, підписання сторонами Договору Актів здачі-прийняття виконаних робіт передує складанню рахунка, а умовою здійснення оплати є отримання від експедитора документів, перелік яких наведено у п. 5.3 Договору. Для встановлення факту прострочення ТОВ "Юнілівер Україна" з оплати наданих ТОВ "Край Логістик" послуг та тривалості такого прострочення мають бути з`ясовані конкретні дати отримання ТОВ "Юнілівер Україна" необхідних для здійснення оплати документів за кожною заявкою, оскільки саме з урахуванням цих обставин можливо перевірити правильність здійсненого за зустрічним позовом розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином, на виконання вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/17874/17 апеляційний суд дослідив матеріали справи та встановив, що єдиними належними та допустимими доказами направлення позивачем за зустрічним позовом на адресу ТОВ "Юнілівер Україна" документів є опис вкладення до цінного листа 520 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, якими підтверджується отримання представником ТОВ "Юнілівер Україна" усього пакету документів на виконання вимог п. 5.3 Договору 11.10.2017.

Окрім того вказане не заперечувалося представником ТОВ "Юнілівер Україна" у судових засіданнях.

Тому апеляційний суд вважає за можливе для встановлення факту прострочення ТОВ "Юнілівер Україна" оплати наданих ТОВ "Край Логістик" послуг вважати датою початку обрахування 90-денного строку для сплати ТОВ "Юнілівер Україна" за надані послуги12.10.2017.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, апеляційний суд встановив, що він виконаний арифметично невірно. Здійснивши власний перерахунок, апеляційний суд погоджується з місцевим судом, що з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягають стягненню 53.259,08 грн інфляційних втрат, 20.863,68 грн 3% річних за період з 10.01.2018 по 29.11.2019, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог про стягнення пені за несвоєчасну оплату транспортно-експедиційних послуг у розмірі 257 883,60 грн апеляційний суд зазначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами у пункті 6.4.2 договору, яким сторони погодили, що за прострочення платежу клієнт сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми.

Апеляційний суд встановив, що розрахунок позивача щодо нарахування пені у розмірі 257.883,60 грн є арифметично невірним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Здійснивши власний перерахунок, апеляційний суд погоджується з місцевим судом, що з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягає стягненню 60.945,75 грн пені за період з 10.01.2018 по 10.07.2018, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Беручи до уваги встановлене вище, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що місцевий суд не надав належної оцінки усім аргументам апелянта, зокрема тому, що ТОВ «Юнілівер Україна» не є власником знищеного товару, а акт експертизи Уральської торгівельно-промислової палати №3 від 04.07.2017 не є належним доказом у справі.

Також колегія суддів відхиляє посилання на те, що місцевий суд в порушення процесуального законодавства не залучив до участі у справі ОСОБА_3 - водія, який здійснював перевезення товару.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Однак апелянт належним чином не обґрунтував, а з матеріалів справи не вбачається, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки ОСОБА_3 . До місцевого суду із відповідною заявою про залучення Токаренка В.А. до участі у справі в якості третьої особи апелянт не звертався, відповідних обґрунтувань та доказів не надавав.

Не відповідають матеріалам справи також твердження апелянта про те, що місцевий суд безпідставно не забезпечив апелянту можливість участі у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява від представника третьої особи Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 18.06.2020 у зв`язку із відсутністю технічної можливості забезпечити проведення судового розгляду у режимі відеоконференції відмовлено у задоволені клопотання Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

01.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла ще одна заява від представника третьої особи Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

За змістом ч. 7 ст.11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасникам судового процесу на підставі судового рішення забезпечується можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку, встановленому законом. Обов`язок забезпечити проведення відеоконференції покладається на суд, який отримав судове рішення про проведення відеоконференції, незалежно від спеціалізації та інстанції суду, який прийняв таке рішення.

При цьому відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, визначеному судом. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.

З огляду на зазначені положення чинного законодавства, призначення проведення судового засідання у режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду є правом господарського суду, що розглядає господарську справу.

При цьому виключний перелік випадків, у яких суд може постановити ухвалу про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, законом не визначений, в зв`язку з чим необхідність проведення судового засідання в режимі відеоконференції визначається у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи, її складності та потреби у наданні пояснень залучених спеціалістів чи інших учасників процесу, які за станом здоров`я чи з інших незалежних від цих осіб причин не можуть бути присутніми у засіданні суду, а їх участь є обов`язковою.

Призначення судового засідання у режимі відеоконференції має здійснюватись у виключних випадках, коли за об`єктивних причин учасник судового процесу позбавлений можливості брати участь у засіданні, а його участь є необхідною для встановлення всіх обставин справи.

Проте місцевий суд встановив, що виходячи з дати, на яку відкладено підготовче засідання (08.07.2020), у Господарського суду міста Києва відсутня технічна можливість забезпечити проведення судового розгляду у режимі відеоконференції.

За таких обставин, враховуючи викладене в сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що клопотання третьої особи задоволенню не підлягає.

Одночасно місцевий суд зазначив, що в разі неможливості направити уповноваженого представника в судове засідання 08.07.2020 третя особа не позбавлена права подати клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалою від 03.07.2020 місцевий суд підставно відмовив у задоволенні заяви представника третьої особи Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, щодо неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу щодо порушення місцевим судом норм матеріального права колегія суддів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

Як зазначалося вище, колегія суддів становила, що дану справу місцевий суд розглянув за відсутності Плюти О.О. , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням наведеного рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та позивача за первісним позовом у рівних частинах з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/17874/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/17874/17 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик" (03062, місто Київ, вулиця Чистяківська, будинок 2, офіс 315; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна" (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27-Т, літера А; ) вартість знищеного вантажу у розмірі 595.690,02 грн, витрати на утилізацію товару у розмірі 58.804,55 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 9.817,42 грн.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна" (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27-Т, літера А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик" (03062, місто Київ, вулиця Чистяківська, будинок 2, офіс 315; ) 368.420,00 грн основного боргу, 60.945,75 грн пені, 53.259,08 грн інфляційних втрат, 20.863,68 грн 3% річних та 7.552,33 грн витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні іншої частини вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Край Логістик" відмовити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілівер Україна" (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27-Т, літера А; ) на користь Фізичної особи - підприємця Плюти Олександра Олександровича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7.363,07 грн.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17874/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 11.06.2021.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська