ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1777/20

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у судовому засіданні

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс», с. Проліски Бориспільського району Київської області

до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електричні мережі», м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області

про стягнення грошових коштів

У судовому засіданні беруть участь:

представники позивача: Маринченко В.О. (паспорт НОМЕР_1 від 05.03.1999, керівник, витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.06.2020), Момот О.В. (посвідчення адвоката №2776 від 24.02.2005, ордер КС539013 від 16.03.2020);

представник відповідача: Маркушев Я.С. (посвідчення адвоката №6913/10 від 05.09.2018, довіреність №462/2021 від 01.04.2021)

1. Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

1.1. 18.06.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс» (далі позивач, ТОВ «Вєнтуріс») звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (з урахуванням ухвали суду від 07.09.2020 Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі»; далі відповідач, ПАТ «Київобленерго», ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі») про стягнення з останнього суму безпідставно набутих коштів у розмірі 632 438,48грн, втрати від інфляції у розмірі 122 139,56грн, 3% річних у розмірі 51 020,60грн, відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 264 781,87грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 16 055,71грн.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що у відповідача відсутні правові підстави для отримання (користування) грошовими коштами у розмірі 632 438,48грн, які були перераховані позивачем на рахунок ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», оскільки договір №65 від 19.07.2016 на виконання якого здійснювалось таке перерахування, так і не був укладений між позивачем та відповідачем.

1.2. Відповідач скористався правом, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що:

між ТОВ «Вєнтуріс» та ним укладено договір №220072265 від 09.07.2016, який не був визнаний недійсним у судовому порядку, що підтверджується відповідними судовими рішеннями від 03.09.2019 у справі №911/1010/19, від 25.06.2020 у справі №911/219/20, від 03.11.2020 у справі №911/134/20, від 20.02.2020 у справі 911/2442/19;

позивачем здійснювалось споживання електричної енергії у період червень-грудень 2017 року;

описка у цифрах (договір від 09.07.2016, а в системі електронної бази даних САП ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» 19.07.2016) не є підставою для визнання коштів такими, що набуті без належної правової підстави, так як споживання електричної енергії та обов`язок її оплати випливає з умов укладеного договору та вимог ПКЕЕ.

1.3. Позивач скористався правом, передбаченим ст. 166 ГПК України, та подав відповідь на відзив, в якій у спростування обставин, викладених у відзиві, зазначив про те, що:

відповідач, на офіційну вимогу позивача надати примірник або копію договору №65 від 19.07.2016, надав примірник договору №220072265 від 09.07.2016 в якому невірно зазначено назви сторін та відбиток печатки не відповідає назві відповідача у 2016 році;

факт відсутності укладеного договору №65 від 19.07.2016 встановлений рішенням суду від 15.06.2020 у справі №911/134/20;

додані до відзиву проекти первинної документації містять назву юридичної особи ТОВ «Вентуріс», а не позивача, а тому жоден ЕЦП ТОВ «Вєнтуріс» не може бути дійсний до документів ТОВ «Вентуріс»;

долучені документи до відзиву не є автентичними до файлів, які наявні на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 а підписи ЕЦП не верифіковані, проте, відповідачем змінені надписи на «підпис вірний».

1.4. Відповідач скористався правом, передбаченим ст. 167 ГПК України, та подав заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом є аналогічними відзиву на позовну заяву. Додатково зазначив, що жодних пропозицій щодо укладення договору від позивача на адресу відповідача не надходило. Жодні доводи ТОВ «Вєнтуріс» не спростовують факт споживання електричної енергії від відповідача.

1.5. 24.05.2021 під час судового засідання представник ТОВ «Вєнтуріс» у вступному слові учасників справи підтримав свою позовну заяву та просив суд її задовольнити з підстав викладених у заявах по суті справи.

Представник ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» у вступному слові учасників справи проти позову заперечив та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

2. Заяви та клопотання учасників справи з процесуальних питань, результати їх вирішення

2.1. 20.07.2020 через канцелярію суду позивачем подано клопотання б/н від 18.07.2020 (вх. №14919/20 від 20.07.2020) про долучення доказів до матеріалів справи, в якому просив суд визнати поважними причини неподання відповідних документів у встановлений строк, яке протокольною ухвалою суду від 05.11.2020, на підставі ч. 8 ст.80 ГПК України, було задоволено та визнано наведені ТОВ «Вєнтуріс» причини поважними.

2.2. 12.08.2020 через канцелярію суду відповідачем подано заяву б/н від 11.08.2020 (вх. №17041/20 від 12.08.2020) про залучення до участі у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, у задоволенні якої ухвалою суду від 17.08.2020 відмовлено.

2.3. 12.08.2020 через канцелярію суду ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» подано клопотання б/н від 10.08.2020 (вх. №17042/20 від 12.08.2020) про витребування доказів, яке судом залишено без задоволення, про що постановлено відповідну ухвалу від 17.08.2020.

2.4. 07.09.2020 до початку підготовчого засідання відповідачем подано заяву б/н від 04.09.2020 (вх. №18817/20 від 07.09.2020) про зміну його назви, яка ухвалою суду від 07.09.2020 була задоволена.

2.5. 07.09.2020 під час підготовчого засідання представником ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» заявлено суду усне клопотання про продовження строку підготовчого провадження, яке протокольною ухвалою суду від 07.09.2020, на підставі ст. 42, ч. 3 ст. 177 ГПК України було задоволено та продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів (протокол судового засідання від 07.09.2020).

2.6. 07.09.2020 через канцелярію суду позивачем подано заяву б/н від 01.09.2020 (вх. №18800/20 від 07.09.2020) про виключення з числа доказів, у задоволенні якої ухвалою суду від 16.11.2020 відмовлено.

2.7. 22.01.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява б/н від 22.01.2021 (вх. №1586/21) про постановлення окремої ухвали щодо підробки доказів, а саме, договору №220072265 від 09.07.2016 та направлення останньою до прокуратури та органу досудового слідства.

15.02.2021 через канцелярію суду ТОВ «Вєнтуріс» подано заяву б/н від 22.01.2021 (вх. №1586/21 від 15.02.2021), яка за своїм змістом є аналогічна вищевказаній заяві.

Розглянувши вказані заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Згідно ч. 11 ст. 246 ГПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Проаналізувавши зазначені положення ГПК України, суд дійшов висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Ураховуючи зазначене та те, що встановлення наведених заявником порушень, а саме, підробка того чи іншого документа, знаходяться поза межами повноважень господарського суду, правові підстави для задоволення відповідних заяв позивача у суду відсутні.

3. Процесуальні дії у справі

3.1. Ухвалою суду від 23.06.2020, зокрема, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20.07.2020 та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву у порядку ст. 178 ГПК України у строк до 13.07.2020.

На підставі ст. 183 ГПК України та з метою подання учасниками справи додаткових пояснень по суті справи у підготовчому засіданні неодноразово оголошувалась перерва (ухвали суду, які занесені до протоколів судових засідань, від 20.07.2020, 17.08.2020, 07.09.2020, 19.10.2020, 05.11.2020). Чергове засідання призначено на 16.11.2020.

3.2. За результатами підготовчого засідання 16.11.2020 судом постановлено ухвалу, якою, зокрема, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.12.2020.

Ухвалою суду від 14.12.2020, зокрема, відкладено судове засідання на 18.01.2021.

На підставі ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва до 15.02.2021 та до 15.03.2021, про що судом постановлено відповідні протокольні ухвали від 18.01.2021 та 15.02.2021.

Водночас, у період з 15.03.2021 по 01.04.2021 суддя Янюк О.С. перебувала на лікарняному, у зв`язку із чим судове засідання призначене на 15.03.2021 не відбулось, а тому, після закриття лікарняного листа та відновлення працездатності судді, ухвалою від 05.04.2021 призначено підготовче засідання на 17.05.2021.

Ухвалою суду від 17.05.2021, яка занесена до протоколу судового засідання від 17.05.2021, на підставі положень ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 24.05.2021.

3.3. На підставі ст. 233 ГПК України у судовому засіданні 24.05.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, із посиланням на докази

4.1. 19.07.2016 ТОВ «Вєнтуріс» звернувся до ПАТ «А.Е.С. Київобленерго» із заявою №4 (т. 1 а.с. 228-229), в якій просив укласти із ним договір на постачання електричної енергії за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 (ТП №3238).

У період з 21.06.2017 по 21.12.2017 позивачем систематично здійснювалось перерахування коштів відповідачу, що підтверджується платіжними дорученнями із призначенням платежу: «аванс за активну електроенергію згідно договору №65 від 19.07.2016» (т. 1 а.с. 16-30), а саме: №16 від 23.06.2017 на суму 64 900,00грн; №19 від 30.06.2017 на суму 3 369,96грн; №26 від 21.07.2017 на суму 4 104,34грн; №27 від 21.07.2017 на суму 65 611,08грн; №38 від 22.08.2017 на суму 50 000,00грн; №43 від 31.08.2017 на суму 4 127,32грн; №55 від 14.09.2017 на суму 22 000,00грн; №56 від 21.09.2017 на суму 53 000,00грн; №57 від 25.09.2017 на суму 4 296,50грн; №63 від 03.10.2017 на суму 400,00грн; №65 від 19.10.2017 на суму 120,00грн; №66 від 19.10.2017 на суму 53 000,00грн; №67 від 19.10.2017 на суму 35 587,00грн; №69 від 30.10.2017 на суму 3 446,90грн; №70 від 30.10.2017 на суму 1 631,87грн; №71 від 30.10.2017 на суму 2 000,00грн; №72 від 31.10.2017 на суму 1 116,00грн; №76 від 20.11.2017 на суму 100,00грн; №77 від 20.11.2017 на суму 3 859,88грн; №79 від 20.11.2017 на суму 53 000,00грн; №80 від 20.11.2017 на суму 50 000,00грн; №90 від 28.11.2017 на суму 2 900,00грн; №91 від 28.11.2017 на суму 5 000,00грн; №93 від 05.12.2017 на суму 1 400,00грн; №97 від 05.12.2017 на суму 8 000,00грн; №96 від 05.12.2017 на суму 22 000,00грн; №99 від 07.12.2017 на суму 10 000,00грн; №102 від 11.12.2017 на суму 7 900,00грн; №104 від 21.12.2017 на суму 100,00грн; №105 від 21.12.2017 на суму 3 467,73грн; №106 від 21.12.2017 на суму 50 000,00грн; №107 від 21.12.2017 на суму 46 000,00грн. Усього 632 438,58грн.

Із змісту актів прийняття-передавання електричної енергії, рахунки-фактури вбачається, що останні складені на виконання договору №65 від 19.07.2016. Відповідне попередження про припинення подачі електричної енергії за період з березня 2017 року по грудень 2018 року містить у собі посилання на договір №220072265 від 19.07.2016 (т. 1 а.с. 92-157).

4.2. 01.03.2019 ТОВ «Вєнтуріс» листом №22, який адресований ПАТ «Київобленерго», просив надати: підписаний договір постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016; завірену копію договору постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016 (т. 1 а.с. 14). Доказів, які б вказували на протилежне відповідачем суду надано не було.

4.3. 10.04.2019 ПрАТ «Київобленерго» прийнято рішення, оформлене протоколом №063, по розгляду акту №К035018 від 05.03.2019, про порушення ТОВ «Вєнтуріс» Правил роздрібного ринку електричної енергії (відсутність пломб на дверцятах шафи обліку та трансформаторах струму), яке рішенням Господарського суду Київської області від 03.09.2019 у справі №911/1010/19 було скасовано (т. 2 а.с. 102-114) .

4.4. 19.12.2019 засобами поштового зв`язку ТОВ «Вєнтуріс» звернулось до ПрАТ «Київобленерго» із вимогою вих. №517 від 19.12.2019, в якій просило повернути грошові кошти у розмірі 632 438,58грн, як такі, що перераховані без достатньої правової підстави (т. 1 а.с. 11-13).

У свою чергу, відповідач направив до позивача відповідь на вказану вимогу, в якій, зокрема, зазначив, що кошти у розмірі 632 438,58грн присвоєні відповідно до призначень платежів, перелік яких вказано в додатку 1, а тому у ПрАТ «Київобленерго» відсутні підстави для їх повернення (т. 1 а.с. 31).

4.5. Водночас, відповідачем надано суду договір про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 (далі Договір №220072265), сторонами якого зазначені ПрАТ «Київобленерго» (постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вентуріс» (споживач), та предметом якого є продаж постачальником електричної енергії споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 380 кВт. У розділі «адреси та реквізити сторін» Договору №220072265 наявна назва споживача - «ТОВ Вєнтуріс» та підпис від ОСОБА_1 , а також назва постачальника «ПрАТ «Київобленерго» та підпис від ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 59-67).

У свою чергу, договору про постачання електричної енергії №65 від 19.07.2016 учасниками справи суду надано не було.

4.6. Із змісту листа Державної прикордонної служби України №184/М-12296 від 16.09.2020 (т. 2 а.с. 249, 250) вбачається, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон України 03.07.2016 (виїзд) та повернувся на територію України 10.07.2016 (в`їзд).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 06.06.2017 (далі Державний реєстр), назва відповідача була змінена, а саме, з «Публічне акціонерне товариство «Київобленерго» на «Приватне акціонерне товариство «Київобленерго».

4.7. Рішенням Господарського суду Київської області від 20.02.2020 у справі №911/2442/19 відмовлено у задоволенні позовної заяви ТОВ «Вєнтуріс» про зобов`язання ПрАТ «Київобленерго» оформити та передати позивачу акти прийняття-передавання електричної енергії, у відповідності до п. 7.5 договору №220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016, а також без застосування п. 4.2.2 цього договору, за період березень 2017 року - грудень 2018 року, у зв`язку із тим, що обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів є неефективним та не відповідає способам захисту, визначеним у законодавстві.

Так, із змісту зазначеного рішення вбачається, що 09.07.2016 між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії № 220072265, всупереч умов якого у період з березня 2017 року по грудень 2018 року, ПрАТ «Київобленерго» неодноразово надавалися ТОВ «Вєнтуріс» проекти актів із зазначенням перевищення договірної величини споживання електричної енергії та, відповідно, з двократним нарахуванням вартості різниці між заявленим та спожитим обсягом, а також в односторонньому порядку стягувалась двократна вартість різниці за рахунок авансових платежів без погодженням з позивачем, що є безпідставним.

4.8. Рішенням Господарського суду Київської області від 25.06.2020 у справі №911/219/20 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Вєнтуріс» до ПрАТ «Київобленерго» прo стягнення, зокрема, безпідставно набутих коштів у розмірі 116 405,05грн.

У вказаному рішенні зазначено, що в ході розгляду спору з врахуванням пояснень позивача та заперечень відповідача судом досліджено та встановлено факт укладення Договору про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016, про що свідчить наданий відповідачем примірник відповідного Договору підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

4.9. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 скасовано рішення Господарського суду Київської області від 15.06.2020 у справі №911/134/20, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Вєнтуріс» до ПрАТ «Київобленерго» про стягнення з останнього безпідставно набутих коштів 455 813,30грн, та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Із змісту зазначеної постанови вбачається, що у період з 04.01.2017 по 22.05.2017 ТОВ «Вєнтуріс» на користь ПАТ «Київобленерго» здійснено платежі на загальну суму 455 813,30грн з призначенням платежу «аванс за активну електроенергію згідно договору 65 від 19.07.2016». Судом апеляційної інстанції установлено, що у рішеннях суду у справі №911/2442/19 та №911/1010/19 встановлено факт існування між сторонами договору № 220072265. Отже, з урахуванням ст. 75 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що питання про наявність указаного договору не потребує доказування. Таким чином, оскільки між сторонами у спорі укладено договір на поставку електричної енергії протягом 2016 - 2018 років, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано відповідачем, як оплату за поставлену електричну енергію, то такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору і вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном.

5. Щодо порушеного права

Ураховуючи те, що ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» у добровільному порядку не повернуло ТОВ «Вєнтуріс» безпідставно збережені кошти у розмірі 632 438,58грн, позивач звернувся із даним позовом до суду.

6. Висновки суду із посиланням на норми права, які застосовано

6.1. Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як зазначалось вище, предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога ТОВ «Вєнтуріс» про стягнення з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», які отриманні останнім, як зазначає позивач, без достатньої правової підстави.

Так, відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна врегульовано главою 83 ЦК України.

У свою чергу, за змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №922/1873/19, від 13.04.2021 у справі №922/1352/20).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, приписи ст. 1212 ЦК України визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Проаналізувавши зазначене, суд дійшов висновку, що стягнення безпідставно набутих коштів у порядку, передбаченому положеннями ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України є можливим за умови обов`язкового доведення відсутності правової підстави для набуття таких коштів особою, до якої заявлено вимогу про повернення коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/16334/19).

6.1.1. Так, правові, економічні та організаційні засади діяльності ринку електричної енергії України та відносини, що виникають у процесі його функціонування врегульовано Законом України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» (у редакції чинній станом на 19.06.2016).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 названого Закону, суб`єкти ринку електричної енергії здійснюють свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів: про постачання електричної енергії.

Як встановлено судом, 19.07.2016 ТОВ «Вєнтуріс» з метою укладення із Приватним акціонерним товариством «Київобленерго» договору про постачання електричної енергії, звернувся до відповідача із відповідною заявою.

Згідно ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Проте, учасниками справи не надано суду доказів прийняття відповідачем пропозиції позивача щодо укладення відповідного договору, або відмови від його укладення.

У свою чергу, відповідачем не надано із свого боку доказів, які б вказували на пропозицію кого-небудь із сторін укласти відповідний договір до 09.07.2016.

Водночас, як встановлено судом, позивач у період з 21.06.2017 по 21.12.2017 здійснив перерахування відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 632 438,58грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які містять у собі призначення платежу: «аванс за активну електроенергію згідно договору №65 від 19.07.2016».

Разом із цим, як зазначає позивач та зазначене не спростовано відповідачем, ПрАТ «Київобленерго» не укладався із ТОВ «Вєнтуріс» договір на постачання електричної енергії за №65 саме від 19.07.2016.

Натомість, відповідач під час розгляду справи та у своїй заявах по суті справи стверджував, що між ПрАТ «Київобленерго» та ТОВ «Вєнтуріс» укладено лише один договір, а саме, про постачання електричної енергії за №220072265 від 09.07.2016, який підписаний від ТОВ «Вєнтуріс» директором Маринченком О.В. та який регулює відносини із постачання відповідачем позивачу електричної енергії.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 91 ГПК України, зокрема, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

З урахуванням зазначених положень, суд дослідивши договір про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016 встановив наступне:

наявність у договорі, станом на 09.07.2016, назви постачальника електричної енергії Приватне акціонерне товариство «Київобленерго» (ідентифікаційний код 23243188) не відповідає інформації із Державного реєстру, станом на 09.07.2016, оскільки, за вказаним ідентифікаційним кодом зареєстрована юридична особа Публічне акціонерне товариство «Київобленерго» (відповідну назву відповідача було змінено лише 06.06.2017, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру, станом на 06.06.2017, тобто майже через рік від дати договору);

у розділі «адреси та реквізити сторін» у графі «М.П.» наявна печатка постачальника, яка також містить у собі назву - Приватне акціонерне товариство «Київобленерго»;

у договорі назва споживача зазначена як «Товариство з обмеженою відповідальністю «Вентуріс» (відповідна юридична особа із зазначеною назвою міститься у Державному реєстрі), натомість як у розмірі «адреси та реквізити сторін» зазначено «ТОВ Вєнтуріс»;

спеціальний розрахунковий рахунок за № НОМЕР_2 , який відображений у договорі, та який міститься у Переліку поточних рахунків із спеціальним режимом використання, відкритих в установах уповноваженого банку - АТ «Ощадбанк» оптовому постачальнику електричної енергії, енергопостачальним компаніям (ліцензіати НКРЕКП з постачання електричної енергії за регульованим тарифом) та їх структурним підрозділам, був затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2332 від 22.12.2016, тобто, через 5 місяців від дати договору;

ОСОБА_1 , який був керівником ТОВ «Вєнтуріс» у липні 2016 року, що підтверджується інформацією із Державного реєстру, у період з 03.07.2016 по 10.07.2016 перебував поза межами державного кордону України, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України №184/М-12296 від 16.09.2020 та копією закордонного паспорта зазначеної особи.

Доказів, які б спростували зазначені вище обставини, у тому числі підписання зазначеного договору іншою уповноваженою особою, відповідачем суду надано не було.

Водночас, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У свою чергу, презумпція договору означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 906/129/20).

Ураховуючи вищевказані обставини у своїй сукупності, суд критично оцінює наданий відповідачем договір про постачання електричної енергії №220072265 від 09.07.2016, а тому останній не може братись до уваги як єдиний та беззаперечний доказ наявності договірних відносин між сторонами.

6.1.2. Щодо посилання відповідача на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2019 у справі №911/1010/19, від 20.02.2020 у справі №911/2442/19, від 25.06.2020 у справі № 911/219/20 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 у справі №911/134/20, як такі, що встановлюють факт укладення відповідного договору між позивачем та відповідачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2021 у справі №910/23627/16).

Із змісту вказаних рішень вбачається, що обставини (вірогідність доказів, у тому числі наявність відповідного договору, факт постачання електричної енергії відповідачем тощо), які є предметом розгляду у даному спорі не досліджувались в інших справах, та у відповідності до ст. 14 ГПК України та з урахуванням ст. 204 ЦК України останні були розглянуті у межах заявлених позивачем вимог та поданих учасниками справи доказів.

Отже, відповідне посилання відповідача на вказані судові рішення, як на такі, що утворюють преюдицію у даній справі, суд вважає помилковим.

6.1.3. Водночас, згідно п. 5.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 № 28 (у редакції від 17.05.2017; далі - Правила), зокрема, споживання електричної енергії без договору не допускається.

Між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом та споживачем укладається один договір про постачання електричної енергії за усіма об`єктами споживача, які розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. За взаємною згодою сторін можуть бути укладені окремі договори про постачання електричної енергії за кожним об`єктом споживача.

У свою чергу, у п. 1.2 Правил визначено, що споживач електричної енергії - юридична або фізична особа, що використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору; постачальник електричної енергії - суб`єкт господарювання, який отримав ліцензію на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії; електроустановка - комплекс взаємопов`язаних устаткування і споруд, призначених для виробництва або перетворення, передачі, розподілу чи споживання електричної енергії; підключення - виконання операцій комутації в місцях контактних з`єднань електропроводки з метою подачі напруги на електроустановку (електроустановки).

У свою чергу, електроустановки споживачів мають бути забезпечені необхідними розрахунковими засобами обліку електричної енергії для розрахунків за спожиту електричну енергію, технічними засобами контролю і управління споживанням електричної енергії та величини потужності, а також (за бажанням споживача) засобами вимірювальної техніки для контролю якості електричної енергії (п. 3.1 Правил).

Відповідно до п.п. 3.31, 3.32 Правил, зокрема, розрахунковий засіб обліку електричної енергії має бути опломбований на кріпленні кожуха лічильника пломбою з тавром центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері технічного регулювання, а на затискній кришці - пломбою електропередавальної організації. При пломбуванні та/або встановленні індикаторів та приладів обліку з вмонтованими індикаторами оформляється акт про пломбування та встановлення індикаторів. Акт про пломбування та встановлення індикаторів підписується керівниками або уповноваженими особами сторін, які брали участь у пломбуванні приладу обліку.

При цьому, підключення електроустановки споживача, яка не забезпечена розрахунковими засобами (засобом) обліку електричної енергії, забороняється, за винятком випадків, передбачених розділом 6 цих Правил (п. 3.6 Правил).

Проаналізувавши зазначені положення, суд дійшов висновку, що для споживання відповідною особо електричної енергії необхідна наявність таких умов, зокрема:

перебування у власності споживача електроустановки, яка підключена до мереж постачальника;

складений акт про пломбування та встановлення індикаторів на відповідному засобі обліку електричної енергії;

укладений між сторонами (споживачем та постачальником) договору про постачання електричної енергії.

Проте, учасниками справи не було надано суду ані доказів наявності у ТОВ «Вєнтуріс» відповідних електроустановок, які були б підключені до відповідної мережі ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (ПрАТ «Київобленерго»), через які відповідачем здійснювалось постачання електричної енергії позивачу, ані доказів виконання, зокрема та не виключно п.п. 3.6, 3.31, 3.32 Правил.

Крім того, невиконання відповідачем п.п. 3.31, 3.32 також встановлено у рішенні Господарського суду Київської області від 03.09.2019 у справі №911/1010/19, яке набрало законної сили.

Ураховуючи вищевикладені обставини у своїй сукупності, суд дійшов висновку, про недоведеність та необґрунтованість належними до допустимими доказами тверджень відповідача про те, що ТОВ «Вєнтуріс» споживав електричну енергію, яка поставлялась саме ПрАТ «Київобленерго» у період з червня по грудень 2017 року, та як наслідок наявність у відповідача підстав для зарахування відповідних коштів за здійснення ним такої діяльності.

6.1.4. Інших доказів на підтвердження факту існування між позивачем та відповідачем договірних відносин, а також постачання саме ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі») до ТОВ «Вєнтуріс» електричної енергії відповідачем суду надано не було.

6.1.5. Підсумовуючи викладене та ураховуючи відсутність між сторонами договірних зобов`язань, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати від відповідача повернення грошових коштів у порядку ст. 1212 ЦК України, у зв`язку із чим позовні вимоги ТОВ «Вєнтуріс» про стягнення з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» безпідставно збережених коштів у розмірі 632 438,58грн є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

6.2. Крім того, у зв`язку із безпідставним збереженням відповідачем коштів позивача, останній просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» 3% річних у розмірі 51 020,60грн за період з 23.06.2017 по 15.06.2020 та інфляційні втрати у розмірі 122 139,56грн за період з липня 2017 року по червень 2020 року. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У свою чергу, суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №921/580/19).

За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 у справі 925/446/20).

Проаналізувавши вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що положення ст. 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.12.2020 у справі №903/664/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, проаналізувавши ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в якій закріплено право особи вимагати повернення належного їй майна, безпідставно набутого іншою особою, не передбачено строк, протягом якого має відбутись таке повернення.

Водночас, ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.12.2019 позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 632 438,58грн, що підтверджується описом вкладення, датованим 19.12.2019, накладною АТ «Укрпошта» та фіскальним чеком від 19.12.2019.

За таких обставин, ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» зобов`язаний був повернути відповідне майно у відповідності до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України у строк до 26.12.2019 включно, чого останнім зроблено не було, а відтак, відповідне грошове зобов`язання вважається простроченим починаючи із 27.12.2019.

6.2.1. Так, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично неправильним зважаючи на те, що ТОВ «Вєнтуріс» невірно визначено дату прострочення відповідачем грошового зобов`язання.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума 3% річних = С х 3 : 100 х Д : 365/366, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Отже, правильним розрахунком 3% річних за період з 27.12.2019 по 15.06.2020 є: 632 438,58 х 3 : 100 х 172 : 365 = 8 917,06.

Підсумовуючи зазначене, загальна сума 3% річних, яка є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача складає 8 917,06грн.

6.2.2. Крім того, щодо нарахування інфляційних втрат, то судом береться до уваги правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладена у постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19, відповідної до якої при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків.

Суд зазначає, що ст. 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця.

Так, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд вважає його арифметично неправильним з підстав, викладених у п. 6.2.1 рішення, а відтак, правильним розрахунком інфляційних втрат є: 632 438,58 х 1.018 (сукупний індекс інфляції за період з грудня 2017 року по червень 2020 року) - 632 438,58 = 11 438,89.

Підсумовуючи зазначене, загальна сума інфляційних втрат, яка є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача складає 11 438,89грн.

6.3. Крім того, у зв`язку із безпідставним збереженням відповідачем коштів позивача, останній із посиланням на ч. 1 ст. 1048 ЦК України просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 264 781,87грн за період з 23.06.2017 по 15.06.2020. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу ч. 2 ст. 1057 ЦК України.

У свою чергу, у даній справі учасниками справи не доведено суду існування між ТОВ «Вєнтуріс» та ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» договірних відносин, а отже, сторонами не узгоджено, який саме розмір відсотків підлягатиме стягненню з відповідача у разі настання відповідних обставин.

При цьому, правовідносини сторін у даній справі не є правовідносинами позики в розумінні ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у зв`язку з чим правові підстави для застосування вказаного у наведеній статті розміру відсотків - відсутні.

За таких обставин, суд дійшов висновку,про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків у розмірі 264 781,87грн, у зв`язку із чим вказана вимога ТОВ «Вєнтуріс» задоволенню не підлягає.

7. Докази відхилені судом

Інші наявні у матеріалах справи докази (документи) не беруться судом до уваги, оскільки останні не впливають на встановлення тих чи інших обставин у даній справі.

8. Щодо судових витрат.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 20, 42, 73-74, 77-80, 86, 129, 233, 236-238, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву задовольнити частково.

2. Cтягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Київська, буд. 2-Б, ідентифікаційний код 23243188) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс» (08322, Київська обл., Бориспільський район, с. Проліски, вул. Промислова, буд. 3, офіс 24, ідентифікаційний код 40113022) 632 438,58грн (шістсот тридцять дві тисячі чотириста тридцять вісім грн 58 коп.) безпідставно збережених коштів, 8 917,06грн (вісім тисяч дев`ятсот сімнадцять грн 06 коп.) 3% річних, 11 438,89грн (одинадцять тисяч чотириста тридцять вісім грн 89 коп.) інфляційних втрат, 9 791,92грн (дев`ять тисяч сімсот дев`яносто одна грн 92 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позовної заяви - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 та з урахуванням п.17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11.06.2021.

Станом на 11.06.2021 рішення законної сили не набрало.