УХВАЛА

03 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 917/1565/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач, скаржник) - Овчарука О.О. (адвокат),

відповідача - Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (далі - Полтаватеплоенерго, відповідач) - Данілової Н.Н. (адвокат),

розглянув матеріали касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 (головуючий - суддя Киричук О.А.) та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 (головуючий - суддя Тарасова І.В., судді: Білоусова Я.О., Фоміна В.О.)

у справі №917/1565/19

за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України"

до Полтаватеплоенерго,

про стягнення 31 080 709,58 грн,

ВСТАНОВИВ:

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до суду з позовом до Полтаватеплоенерго про стягнення боргу за неналежне виконання зобов`язань за договором постачання природного газу від 11.09.2017 №5057/1718-ТЕ-24 (далі - Договір) на загальну суму 31 080 709,58 грн, у тому числі: основний борг у сумі 0,00 грн; пеня у сумі 16 880 088,70 грн; три проценти річних у сумі 4 635 118,14 грн; інфляційні втрати у сумі 9 565 502,74 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідач за спірний період не проводив оплату власними коштами з порушенням строків оплати та поза межами дії Постанов Кабінету Міністрів України № 20, 256, 217 (далі - Постанови КМУ), а тому відсутні підстави для нарахування пені, інфляційних та 3% річних.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 рішення Господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 688 008,87 грн пені, 3 489 619,69 грн - 3% річних та 7 351 473,46 грн. інфляційних втрат скасовано, прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, в частині розподілу судових витрат змінено, в решті рішення залишено без змін та викладено його резолютивну частину в такій редакції:

"Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" задовольнити частково.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1688008,87 грн. пені, 3489619,69 грн. 3% річних, 7351473,46 грн. інфляційних втрат та 415859,89 грн. судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити".

Стягнуто з Полтаватеплоенерго на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 623789,84 грн. судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів Держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належать, зокрема, Постанова КМУ №256 від 04.03.2002, а також Постанова КМУ №20 від 11.01.2005, що були чинними на час підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України №3880 від 14.11.2017, №4351 від 15.12.2017, №4352 від 15.12.2017 і №4353 від 15.12.2017, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для нарахування пені, інфляційних та річних на частину заборгованості, яка повинна сплачуватись відповідно до Постанов КМУ № 20 та № 256, незалежно від порушення встановлених Договором строків, оскільки відповідач відповідну частину боргу сплачував з дотриманням зазначених постанов;

- місцевий господарський суд, встановивши факт здійснення відповідачем оплати частини вартості поставленого природного газу на підставі Договору шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок позивача в порядку, встановленому постановою КМУ № 217 від 18.06.2014, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач у зв`язку з встановленим законодавством спеціальним порядком розрахунків не міг вплинути на процес здійснення з позивачем розрахунків, що, на думку суду першої інстанції, свідчить про відсутність прострочення відповідачем виконання зобов`язання в частині проведення розрахунків через рахунки зі спеціальним режимом використання та виключає можливість застосування до нього штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат;

- суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення з відповідача 16 880 088,7 грн пені, 3 489 619,69 грн - 3% річних та 7 351 473,46 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24. При цьому, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 16 880 088,7 грн пені, апеляційний господарський суд з урахуванням відповідного клопотання відповідача, поданого до суду першої інстанції 10.10.2019, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення її розміру до 1 688 008,87 грн, тобто на 90 %;

- зменшуючи розмір пені, суд апеляційної інстанції виходив із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, приймаючи до уваги: поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним заходів для виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором, враховуючи при цьому факт повного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати за поставлений у спірний період природний газ ще до звернення позивача з даним позовом до суду (повну сплату вартості поставленого природного газу),незважаючи на збиткову діяльність та наявність значної дебіторської заборгованості споживачів; природний газ, який постачався за Договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається пільговими побутовими споживачами, а не для власних потреб, а заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою споживачами послуг відповідача з теплопостачання та встановлення економічно необґрунтованих тарифів на комунальні послуги; ненаданням позивачем доказів на підтвердження фактів погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків в результаті дій відповідача з виконання умов Договору; співвідношенням розміру неустойки з наслідками порушення вказаного зобов`язання.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 18 495 477,41 грн з яких: 15 192 079,83 грн пені, 1 089 368,30 грн - 3 % річних, 2 214 029,28 грн; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення 18 495 477,41 грн з яких: 15 192 079,83 грн пені, 1 089 368,30 грн - 3 % річних, 2 214 029,28 грн, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що:

- судами попередніх інстанцій застосовано норми права (статті 525, 526, 551, 599, 618, 625, 627, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України)) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №916/2286/18, від 28.11.2019 у справі №925/74/19, від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 21.11.2019 у справі №902/517/18, від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, від 28.10.2020 у справі №925/1235/19;

- висновки судів про безпідставність стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми коштів, перерахованих відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, є такими, що не відповідають нормам законодавства України та висновкам Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2021 відкрито касаційне провадження у справі №917/1565/17 за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу Полтаватеплоенерго заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №917/1565/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, то Верховний Суд зазначає таке.

У постановах від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18 та від 28.11.2019 у справі №925/74/19 Верховний Суд, направляючи справи на новий розгляд вказав, що господарськими судами неправильно застосовано норми статей 11, 202, 526, 549, 612, 625, 627 Цивільного кодексу України та не спростовано доводи АТ «НАК «Нафтогаз України» стосовно того, чи застосовується положення Порядку № 256 від 04.03.2002, а також щодо відсутності у АТ «НАК «Нафтогаз України» прямого відношення до відносин між відповідачем та державою, зокрема щодо фінансування із Державного бюджету України видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг і житлових субсидій населенню. Суди також не надали оцінки доводам АТ «НАК «Нафтогаз України», що положення Порядку № 256 від 04.03.2002 (у редакції, чинній з 01.01.2018) не регулюють господарських правовідносин між сторонами, які виникли до набрання цією редакцією чинності, оскільки цей Порядок не містить застереження про поширення його дії на правовідносини, що склалися до 01.01.2018.

У постанові від 21.11.2019 у справі № 902/517/18 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд вказав на те, що судам слід з`ясувати, яка частина оплати за придбаний газ була здійснена відповідачем власними коштами, а яка - шляхом проведення взаєморозрахунків через процедуру, встановлену постановою Кабінету міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» та чи було допущено відповідачем порушення зобов`язання в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним із актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.

У постанові від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд вказав, що господарськими судами в порушення вимог статей 86, 236, 269, 282 ГПК України помилково залишено поза увагою та не відхилено доводи скаржника про те, що хоча визначений Порядком №256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість Товариства у 2018 році розрахуватися з Компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період, проте жодного посилання на можливість включення до обсягу асигнувань, виділених Державою, боргів за договорами між суб`єктами господарювання, які виникли в період до 01.01.2018, і які не є боргами за пільги та житлові субсидії населенню, порядок №256 не містить. При цьому сума простроченої заборгованості за договором №16-087-ВТВ, на яку позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних, не є боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню, оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не погоджувалося з цим у передбачений законом спосіб, а саме шляхом укладення у 2017 році (до 01.01.2018) обов`язкового у таких випадках спільного протокольного рішення на заборгованість у сумі 5 397 869,76 грн.

Тобто у справах, які наведені заявником у касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили розмір суми заборгованості, період її виникнення, не встановили чи є вона боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню та за рахунок яких коштів мала бути погашена, що і стало підставою для скасування постановлених у справах судових рішень.

Верховний Суд зауважує, що за результатами нового розгляду справ № 916/2286/18, № 925/74/19, № 902/517/18 та № 910/3657/18 фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин справи і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в них.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за потрібне зазначити про необхідність відрізняти оцінку судом певних обставин від встановлення судом юридичних фактів.

Отже, в контексті спірних правовідносин у справах № 916/2286/18, № 925/74/19, № 902/517/18 та № 910/3657/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі встановлені судами фактичні обставини, що формують їх зміст і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

У справі ж № 908/1453/14, на яку також посилається скаржник, розглядався позов про стягнення з Концерну "Міські теплові мережі" 89120,30 грн пені, 20566,21 грн - 3% річних, 35520,94 грн інфляційного нарахування. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії від 01.10.2004 №44, а саме: відповідач несвоєчасно здійснив оплату за спожиту активну електричну енергію в період з серпня по листопад 2013 року та січень 2014 року. Рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін рішенням суду апеляційної інстанції, позовні вимоги ВАТ "Запоріжжяобленерго" задоволені частково; стягнуто з Концерну "Міські теплові мережі" на користь ВАТ "Запоріжжяобленерго" 77 873, 65 грн пені, 17 970,83 грн - 3% річних та 1 916, 90 грн судового збору; у задоволенні іншої частини відмовлено. Судові рішення мотивовані порушенням відповідачем грошового зобов`язання, тому нараховані позивачем річні, інфляційні та пеня підлягають стягненню на його користь. При цьому, судами взято до уваги укладення спільного протокольного рішення від 14.10.2013 № 20/5099, яким сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за електроенергію, поставлену відповідно до договору від 01.10.2004 № 44, тому судом частково відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 3593,33 грн пені та 829,23 грн 3% річних, нарахованих за платіжною вимогою-дорученням від 03.10.2013 №7996.

Так, судами було встановлено, що позивачем за несвоєчасне здійснення відповідачем оплати за спожиту активну електричну енергію в період з серпня по листопад 2013 року та січень 2014 року на підставі статей 193, 230, 232 Господарського кодексу України, статті 26 Закону України "Про електроенергетику" та договору № 44 від 01.10.2004, було нараховано суму пені, яка складає 89120,30 грн, та яку останній просив суд стягнути на свою користь. Відповідачем, в свою чергу було, подано до суду свій контррозрахунок пені, згідно з яким пеня складає 77 873,65 грн. Зазначений розрахунок пені судами був взятий до уваги та стягнення розміру пені було здійснено саме на підставі контррозрахунка відповідача.

Ухвалюючи судові рішення у справі №908/1453/14, суди врахували те, що позивач перебуває у вкрай тяжкому фінансовому стані за відсутності надходжень на поточні рахунки грошових коштів, у зв`язку з чим позбавлений можливості вести господарську діяльність, вказане підтверджується наявність у позивача заборгованості по заробітній платі та пов`язаних з цією виплатою платежів, що складає 104,71 млн. грн та податкового боргу, що становить 100,9 млн. грн.

З огляду на зміст постанови Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, Суд вбачає відмінність предмета та підстав позовів, змісту позовних вимог та різних фактичних обставин та доказової бази зі справою № 910/8224/20, а також правового регулювання.

У справі № 925/1235/19, про яку також зазначає скаржник, Верховний Суд ухвалив постанову від 28.10.2020, якою скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення місцевого господарського суду, який стягнув з Публічного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пеню, інфляційні втрати та 3 % річних. Однак, як установив суд касаційної інстанції, розрахунок за газ у цій справі здійснювався з простроченням і кошти сплачувались виключно на підставі Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217. При цьому суд касаційної інстанції указав, що цей Порядок № 217 не змінює порядку розрахунків за договором, не позбавляє споживача природного газу можливості впливати на їх своєчасність і не виключає застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору, у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналіз висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях у справі, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 925/1235/19, оскільки у цій справі судом касаційної інстанції вирішувалось питання застосування Порядку №217 та можливості нарахування інфляційних витрат і 3 % річних внаслідок прострочення строків оплати за ним. У справі ж 917/1565/19, скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій судів щодо безпідставності стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми коштів, перерахованих відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, що виключає подібність спірних правовідносин з огляду на вище вказане.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки з огляду на вище вказані міркування спростовуються твердження скаржника щодо подібності спірних правовідносин у вказаних справах.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними, а тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Верховний Суд зауважує, що згідно із положеннями статтею 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів переглянула справу в межах усіх доводів касаційної скарги, та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин, та не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі беруться до уваги Касаційним господарським судом.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України".

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 у справі №917/1565/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова