ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 920/1236/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Сітайло Л.Г.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу Сумської міської ради

на рішення Господарського суду Сумської області

від 24.03.2021 (повний текст рішення складено 30.03.2021)

у справі №920/1236/19 (суддя Заєць С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Універмаг "Луцьк"

до Сумської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Управління Державної казначейської служби України у м. Сумах Сумської області

про стягнення 1 013 822 грн 60 коп.

УСТАНОВИВ:

ПАТ "Універмаг "Луцьк" звернулось в Господарський суд м. Києва із позовом до Сумської міської ради та просило стягнути з міського бюджету міста Суми шляхом списання з відповідного рахунку, відкритого в Управлінні Державної казначейської служби України у м. Сумах Сумської області, на користь Приватного акціонерного товариства ПрАТ "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК" шкоду у розмірі 1 013 822 грн 60 коп., завдану позивачу внаслідок прийняття Сумською міською радою 20.06.2018 рішення №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми", яким неправомірно установлено на 2019р. для торгових центрів, універмагів та магазинів II зони розміщення, власниками яких є юридичні особи, що зареєстровані за межами міста Суми, дискримінаційну та незаконну ставку податку на нерухоме майно у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. Судові витрати стягнути з відповідача (відповідно до уточненої позовної заяви від 17.12.2020).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з міського бюджету міста Суми шляхом списання з відповідного рахунку, відкритого в Управлінні Державної казначейської служби України у м. Сумах Сумської області, на користь Приватного акціонерного товариства ПрАТ "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК" шкоду у розмірі 1013822 (один мільйон тринадцять тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 60 коп., завдану позивачу внаслідок прийняття Сумською міською радою 20.06.2018 рішення №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми", яким неправомірно установлено на 2019 рік для торгових центрів, універмагів та магазинів ІІ зони розміщення, власниками яких є юридичні особи, що зареєстровані за межами міста Суми, дискримінаційну та незаконну ставку податку на нерухоме майно у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м.

Рішення обґрунтовано тим, що внаслідок винесення протиправного рішення відповідачем позивач втратив кошти у розмірі 1013822 грн 60 коп., які він змушений був додатково заплатити у якості податку на нерухоме майно за три квартали 2019 року. Суд керувався тим, що визнання протиправним і нечинним у судовому порядку рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку на нерухоме майно саме з моменту його прийняття.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Сумська міська рада 19.04.2021 в установлений процесуальний строк подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги, оскільки за положеннями частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а тому оскільки рішення суду у справі № 480/631/19 набрало законної сили 01.10.2019 і до означеної дати ставки податку встановленні у Рішенні Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР були чинними, тому підлягали застосуванню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 відкрите апеляційне провадження у справі №920/1236/19 за апеляційною скаргою Сумської міської ради, призначено справу №920/1236/19 до розгляду на 02.06.2021.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що приватне акціонерне товариство "Універмаг Луцьк" є власником торгівельно-розважального центру "Мануфактура", що знаходиться за адресою: України, Сумська область, м. Суми, вул. Харківська, 2/2.

20 червня 2018 року Сумською міською радою прийняте рішення №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми".

У даному рішенні Сумська міська рада установила на 2019 рік ставку податку на нерухоме майно для торгових центрів, універмагів та магазинів II зони розміщення, власниками яких є юридичні особи, що зареєстровані за межами міста Суми, у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м.

Позивачем в період з 01.01.2019 по 30.09.2019 за ставкою, установленою у рішенні Сумської міської ради № 3577-Мр від 20.06.2018, було сплачено податок на нерухоме майно на загальну суму 1207023 грн 48 коп.

Як зазначає позивач у позовній заяві, указана ставка вища ніж ставка вказаного податку на аналогічні об`єкти нерухомого майна, що належать юридичним особам з місцем реєстрації у м. Суми.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 у справі №480/631/19, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, рішення №3577-МР у частині встановлення ставки податку на нерухоме майно 1,5 % для власників торгових площ у м. Суми, місцезнаходження яких не зареєстроване в м. Суми визнане незаконним, дискримінаційним та таким, що порушує права Позивача.

У зв`язку із наведеним позивач зазначає, що внаслідок прийняття Сумською міською радою незаконного рішення, він втратив кошти у розмірі 1013822 грн 60 коп., що становлять різницю між сплаченою сумою за завищеною ставкою податку та належною до сплати (1207023,48-193200,88=1013822,60 грн).

Вказану суму позивач просить стягнути з міського бюджету міста Суми шляхом списання з відповідного рахунку, відкритого в Управлінні Державної казначейської служби України у м. Сумах Сумської області.

Статтею 144 Господарського кодексу України установлено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, у тому числі, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справі "Лелас проти Хорватії" (від 20.05.2010, заява №55555/08, п. 74 рішення) та у справі "Рисовський проти України" (від 20.01.2012, заява № 29979/04, п. 71 рішення) наголошує, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди наведено, зокрема, у ст. ст. 1166, 1173, 1174, 1175 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Зазначені норми передбачають два принципових положення:

1) шкоду відшкодовує держава або орган місцевого самоврядування;

2) шкоду відшкодовують незалежно від вини заподіювача шкоди.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1175 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст.ст. 1175 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, унаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 у справі №480/631/19, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, рішення №3577-МР у частині установлення ставки податку на нерухоме майно 1,5 % для власників торгових площ у м. Суми, місцезнаходження яких не зареєстроване в м. Суми визнане незаконним, дискримінаційним та таким, що порушує права Позивача.

Вказане рішення вступило в законну силу 01.10.2019.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої установлено ці обставини, якщо інше не установлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально установлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже установлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами .

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії

Указане рішення є чинним, а отже обставини, встановлені вказаним рішенням, не підлягають доказуванню.

Задовольняючи адміністративний позов у справі № 480/631/19 адміністративний суд встановив дії Сумської міської ради по винесенню Рішення №3577-МР від 20.06.2018 у частині установлення диференційованої ставки податку на нерухоме майно у розмірі 1,5%) протиправними (які презюмуються).

Таким чином, внаслідок винесення протиправного рішення відповідачем позивач втратив кошти у розмірі 1013822 грн 60 коп., які він змушений був додатково заплатити у якості податку на нерухоме майно за три квартали 2019 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач довів негативні наслідки у вигляді завданої шкоди у зазначеному розмірі, а також причинний зв`язок між протиправними діями та наслідками у вигляді завданих збитків.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що за положеннями частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а тому оскільки рішення суду у справі № 480/631/19 набрало законної сили 01.10.2019 і до означеної дати ставки податку встановленні у Рішенні Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР були чинними, тому підлягали застосуванню. При цьому суд виходить з наступного.

Як убачається із судового рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 у справі №480/631/19, рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 в оскаржуваній позивачем частині визнано нечинним та протиправним.

Зокрема, судами у цій справі було установлено, що рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 не відповідало вимогам закону - порушило принципи податкового законодавства, встановивши явно дискримінаційні умови для суб`єктів господарювання залежно від місця походження капіталу.

Адміністративним судом було установлено, що рішення № 3577-МР від 20.06.2018 прийнято Сумською міською радою в порушення норм податкового законодавства. Тому та обставина, що рішення суду у вказаній справі набрало чинності 01.10.2019, означає не лише неможливість застосування рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 в оскаржуваній частині після цієї дати, а й неможливість покладення на платників обов`язку його виконувати, оскільки, як було установлено судами, таке рішення на момент його прийняття вже було протиправним.

При цьому колегія суддів відзначає, що податок являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки за своєю суттю є соціальним обов`язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток.

Суд звертає увагу на те, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадках неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 53 свого рішення "Суханов та Ільченко проти України", яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року, "Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" №9 від 01.11.1996 судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Суд визнає, що частина друга статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не регулює питань щодо можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним.

Суд наголошує на неможливості зобов`язати платника податків виконати положення нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним та таким, що порушує норми чинного законодавства.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що визнання протиправним і нечинним у судовому порядку рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку на нерухоме майно саме з моменту його прийняття.

Застосування до фізичних/юридичних осіб нормативно-правових актів, які є протиправними, у будь-якому випадку є незаконним.

Зазначена позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, і підстав для відступу від них Господарський суд Сумської області при вирішенні даної справи не вбачає.

За таких обставин правомірним є висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог і задоволення позову шляхом стягнення з відповідач на користь позивача збитків у розмірі 1013822 грн 60коп.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України установлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо розподілу судових витрат судова колегія відзначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач відповідно до прохальної частини позову просив стягнути з відповідача судові витрати за подання позову в сумі 13000,00 грн.

В подальшому під час розгляду справи у суді першої інстанції представником позивача була підтримана вимога про стягнення з відповідача адвокатських витрат в сумі 6500 грн.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу позивачем додано копії наступних документів:

- договір про надання правової допомоги від 27.08.2019;

- свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю серія КС№7894/10 від 05.06.2019;

- звіт від 26.12.2019 про надану правову (правничу) допомогу за Договором від 27.08.2019 на загальну суму 6500 грн;

- платіжне доручення № від 06.02.2020 про сплату 6500 грн правової допомоги в січні 2020;

- платіжне доручення № від 26.12.2019 про сплату 6500 грн правової допомоги в грудні 2019;

- акт від 07.02.2020 про виконання договору правовї (правничої) допомоги від 27.08.2019 на загальну суму 13000 грн.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, враховуючи складність справи та вищенаведені факти, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу у розмірі 6500,00 грн є завищеними, обґрунтованою є сума у розмірі 6000,00 грн.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилається скаржник - Сумська міська рада, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сумської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2021 у справі №920/1236/19 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.06.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді В.В. Шапран

Л.Г. Сітайло