РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2021 року м. Чернігівсправа №927/332/21
Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Солончевої О.П., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркорд"

вул. Івана Мазепи, 78, м. Чернігів, 14001;

e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_3; ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Північна кабельна компанія"

юридична адреса: вул. Івана Мазепи, 66, м. Чернігів, 14014;

поштова адреса: вул. Машинобудівна, 37, оф. 409, м. Київ, 03067;

e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1; ІНФОРМАЦІЯ_2;

предмет спору: про стягнення 415537,68грн

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: Борода А.В. - адвокат, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1013197, видано 26.04.2021;

від відповідача: не прибув.

01.04.2021, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркорд" (надалі - ТОВ "Укркорд") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Північна кабельна компанія" (надалі - ТОВ "Північна кабельна компанія") про стягнення 415537,68грн, з них: 263424,33грн заборгованості з орендної плати за листопад 2020 року, січень - березень 2021 року за договором оренди нежитлових приміщень №2/09-О від 27.09.2017 (надалі - Договір); 68075,95грн заборгованості по оплаті гарантованого платежу згідно з пунктів 4.7., 4.9. та підпункту 4.9.1. Договору; 68075,95грн штрафу, нарахованого на підставі п.7.3. Договору; 7556,36грн пені за період з 26.10.2020 по 14.03.2021, нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на підставі п.7.2. Договору; 6538,71грн інфляційних втрат за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року та 1866,38грн 3% річних за період з 26.10.2020 по 14.03.2021, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням відповідачем умов зазначеного Договору в частині оплати орендної плати.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.04.2021 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі №927/332/21. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.04.2021, в яке викликано повноважного представника позивача.

Зазначеною ухвалою суду сторонам установлено строки для подачі заяв по суті спору, зокрема, відповідачу - 15 календарних днів з дня вручення даної ухвали для подачі до суду та позивачу відзиву на позов.

Відповідач правом на подання мотивованого відзиву на позов у порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) в установлений судом строк не скористався, проти позовних вимог не заперечив.

За частиною 2 статті 178 ГПК України в разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ухвала суду про відкриття провадження в справі від 05.04.2021 направлена відповідачу за його адресою державної реєстрації згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Івана Мазепи, 66, м. Чернігів, 14014, повернута відділенням поштового зв`язку за зворотною адресою без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відомості, внесені до Єдиного державного реєстру, вважаються достовірними.

Пунктом 5 частини 6 статті 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто поштою з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Факт неотримання поштової кореспонденції за офіційною адресою реєстрації сторони не може вважатися поважною причиною невиконання стороною вимог ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка в належному порядку зареєстрована за такою адресою.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що відповідач за адресою державної реєстрації належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, натомість своїми процесуальними правами не скористався, участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, відзив на позов до суду не надав.

26.04.2021, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача.

Судом, у порядку частини 2 статті 183 ГПК України, відкладено підготовче засідання на 19.05.2021, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

19.05.2021, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач повторно до суду не прибув, участь повноважного представника не забезпечив (без пояснення причин), будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Ухвала суду від 26.04.2021 направлена відповідачу за адресою його державної реєстрації згідно з відомостями ЄДРПОУ (актуальність даних судом перевірено), повернуто відділенням поштового зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат за вказаною адресою відсутній».

За результатами підготовчого засідання, судом, у порядку п.3 частини 2 статті 185 ГПК України, постановлено закрити підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 02.06.2021, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

02.06.2021, у судове засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач до суду повторно (втретє) не прибув, повноважного представника не направив (без пояснення причин), будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Ухвала суду від 19.05.2021 направлена відповідачу за адресою його державної реєстрації згідно з відомостями з ЄДРПОУ (витяг з якого залучений судом до матеріалів справи), повернуто відділенням поштового зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат за вказаною адресою відсутній».

Додатково, на офіційному сайті Судової влади (http://court.gov.ua), для відповідача розміщено повідомлення про призначення розгляду справи №927/332/21 по суті на 02.06.2021 об 11:40.

Судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 9 ГПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений в праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

За частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Отже, відповідач не позбавлений права на ознайомлення з судовими рішеннями в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За п.2 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи в разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Застосовуючи, з огляду на зміст статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за необхідне зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язку добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989).

За приписами статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані користуватися визначеними законом процесуальними правами; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору в відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що відповідач неодноразово належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, однак явку повноважного представника до суду не забезпечив, без пояснення причин, відзив на позов в установлений судом строк не надав, проти заявлених вимог не заперечив, з огляду на зміст частини 9 статті 165, частини 2 статті 178, частини 1 та п.2 частини 3 статті 202 ГПК України суд вважає, що неприбуття його представника в судові засідання 26.04.2021, 19.05.2021 та 02.06.2021 та неподання відзиву на позов, не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Судом розпочато розгляд справи по суті та заслухано повноважного представника позивача, який в судовому засіданні 02.06.2021 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, заслухавши повноважного представник позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ :

За частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно з частиною 6 вказаної статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2017, між ТОВ «Укркорд» (Орендодавець, позивач у справі) та ТОВ «Північна кабельна компанія» (Орендар, відповідач у справі) укладений договір оренди нежитлових приміщень №2/09-О (надалі - Договір №2-09/О), за умовами якого (підпункти 1.1.11., 1.1.12. пункту 1.1., пункт 2.1. в редакції додаткової угоди №2 від 18.12.2018 до нього) Орендодавець передає, а Орендар приймає в платне строкове користування (в оренду) нежитлові приміщення головного корпусу, будівля літ. «З» (підліт. З-1): частина приміщення 930 площею 2129,7 м. кв., приміщення 828 площею 15,1 м. кв., що розташовані за адресою: 14001, м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 78, 999/1000 часток якого належать Орендодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі Договору про поділ нерухомого майна, посвідченого 29.11.2018 Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №741.

Вартість приміщень на момент початку строку оренди (23.10.2017) для мети цього Договору наведена в додатку №1 Договору та складає 11367440грн. Вартість майна може змінюватись (індексуватись) у зв`язку із зміною її ринкової вартості шляхом проведення експертної оцінки на замовлення Орендодавця (п.2.3. Договору).

Мета оренди: приміщення надаються в оренду для мети наведеної в додатку №1 до Договору, а саме для підприємницької діяльності (п.2.4. Договору).

Правовідносини сторін за цим Договором регулюються відповідними нормами ЦК України та ГК України. Норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» на правовідносини за цим Договором не поширюються (п.2.5. Договору).

Сторони, в пунктах 3.1. та 3.2. Договору погодили, що приміщення повинні бути надані Орендодавцем і прийняті Орендарем не пізніше 10 днів з моменту підписання цього Договору (день початку оренди) відповідно до умов цього Договору, що оформлюється актом приймання-передачі приміщень, підписується повноважними представниками сторін та скріплюється печатками останніх. Приміщення передається Орендарю в технічному стані та якості, що відповідає вимогам Орендаря, що підтверджується підписанням акту приймання передачі приміщень.

Підписання сторонами акту приймання приміщень свідчить про фактичну передачу приміщень в оренду та тягне за собою початок нарахування орендної плати за користування приміщеннями, якщо інше не передбачене Договором.

На виконання умов п.3.2. Договору, 23.10.2017, сторонами підписано акт приймання-передачі приміщень, за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в орендне користування нежитлові приміщення за адресою: вул. І. Мазепи, 78, м. Чернігів, а саме: нежитлові приміщення головного корпусу, будівля літ. «З» (підліт. З-1): частина приміщення 930 площею 2129,7 м. кв., приміщення 828 площею 15,1 м. кв. (всього - 2144,8 м.кв.).

Згідно з частинами 1 та 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1 та 4 статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За п.5.2.2. Договору Орендар зобов`язаний сплачувати Орендодавцю орендну плату, комунальні та інші передбачені цим Договором платежі відповідно до умов цього Договору.

Плата за користування приміщеннями (орендна плата) обчислюється з моменту передання Орендодавцем приміщень за актом приймання (тобто, починаючи з 23.10.2017). Не зважаючи на площу Приміщень згідно із технічною документацією та правовстановлюючими документами, Сторони, підписанням цього Договору домовились, що нарахування Орендної плати та інших платежів за Договором буде здійснюватися відповідно до оплачуваної площі приміщення, що наведена в додатку №1 Договору (2144,8 м. кв.) (п.4.1. Договору).

Орендна плата за умовами цього Договору за один календарний місяць, розраховується за формулою Оп = (Пп * Ос) + ПДВ, де Оп - орендна плата в гривнях, що підлягає сплаті за розрахунковий період; Ос - ставка орендної плати за 1 м. кв. приміщень за місяць, наведена в додатку №1 до Договору; Пп - оплачувана площа приміщення, м.кв. згідно з додатком №1 Договору; ПДВ - податок на додану вартість згідно з законодавством України на момент платежу.

Додатковою угодою №3 від 20.12.2019 до Договору сторони дійшли згоди встановити з 01.01.2020 орендну ставку в розмірі 23,00грн за оренду виробничих приміщень на місяць за один м. кв. (без ПДВ), що разом складає 59196,48грн (з ПДВ).

Додатковою угодою №4 від 25.11.2020 до Договору сторони дійшли згоди встановити з 01.01.2021 орендну ставку в розмірі 26,45грн за оренду виробничих приміщень на місяць за один м. кв. (без ПДВ), що разом складає 68075,95грн (з ПДВ).

За п.4.3. Договору до орендної плати за Договором не входять платежі за фактично спожиті комунальні послуги, які підлягають компенсації Орендарем окремо, як визначено в п.4.5. Договору.

Відповідно до п.4.8., п.4.10., п.4.17. Договору нарахування орендної плати починається від дня підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання приміщень (23.10.2017) та припиняється з дати підписання сторонами акту повернення приміщень.

Якщо інше не передбачено цим Договором та/або домовленістю сторін, орендна плата та інші платежі сплачуються Орендарем щомісячно, авансом (передоплата), не пізніше 25 числа місяця, що передує оплачуваному. Попередня оплата може бути здійснена Орендарем не більше ніж за 3 (три) місяці користування приміщенням, не враховуючи Гарантованого платежу.

Орендодавець може направляти Орендарю регулярно відповідні акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які останній зобов`язується впродовж 5 (п`яти) робочих днів від дня отримання підписати або надати письмову мотивовану відмову від підписання, причому в такому випадку складається двосторонній протокол із зазначенням відповідних вимог і термінів їх виконання. Якщо протягом 5 робочих днів з моменту отримання такого акту Орендарем, Орендодавець не одержить підписаний Орендарем акт або мотивовану відмову від прийняття, вони (роботи чи послуги) вважаються прийнятими з додержанням усіх умов Договору.

Тобто виходячи з наведених умов, обов`язок Орендаря щодо здійснення оплати за користування орендованим приміщенням не ставиться в залежність від складання та підписання двосторонніх актів приймання-передачі послуг за Договором.

Сторони, в пунктах 4.7., 4.9. та 4.9.1. Договору погодили, що протягом 5 робочих днів з моменту підписання Договору Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату за 1-й місяць оренди в розмірі, наведеному в п.4.2. Договору, та Гарантійний платіж у розмірі орендної плати за 1 (один) календарний місяць. Сплачений Орендарем Орендодавцю Гарантійний платіж зараховується як орендна плата за останні періоди оренди. Орендодавець може використовувати цей платіж для компенсації будь-яких збитків, понесених в результаті використання Орендарем приміщень. У разі якщо протягом строку оренди Гарантійний платіж буде використаний повністю або частково, сума орендної плати, не покрита Гарантійним платежем за останній місяць оренди, підлягає оплаті в загальному порядку, передбаченому цим Договором.

У разі здійснення зарахування, утримання з внесеної суми Гарантійного платежу, Орендар зобов`язаний в п`ятиденний строк, з моменту одержання письмової вимоги від Орендодавця, поповнити його розмір до сум згідно з зобов`язаннями, що випливають з умов цього Договору. Якщо Орендар не поповнює Гарантійний платіж у порядку та строки, передбачені цим Договором, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня від простроченої суми на кожен календарний день прострочення.

За умовами пункту 4.16., підпунктів 4.16.1. - 4.16.6. Договору, якщо в будь-який момент дії цього Договору сума поточних платежів, отриманих Орендодавцем від Орендаря на виконання положень цього Договору, виявиться недостатньою для покриття всіх грошових зобов`язань Орендаря перед Орендодавцем, то по закінченню 5-ти робочих днів, протягом яких Орендар може сплати суму коштів, якої бракує, сума отриманих платежів та залучена з Гарантійного платежу розподіляється на погашення грошових зобов`язань Орендаря перед Орендодавцем у наступній послідовності: відшкодування будь-яких збитків, понесених Орендодавцем з вини Орендаря в ході виконання Договору, зокрема, пов`язаних з отриманням виконання зобов`язань за Договором; компенсація вартості усунення будь-яких пошкоджень приміщення з вини Орендаря; будь-які види неустойки, штрафних санкцій, якщо вони передбачені цим Договором або законодавством України; відшкодування комунальних послуг; прострочена Орендна плата; поточна Орендна плата та інші платежі.

Згідно з п.9.1. цей Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін, скріплення їх підписів печатками (за наявності) та діє до моменту повернення приміщення Орендодавцю, що визначається з урахуванням умов розділу 3 цього Договору. Припинення Договору не звільняє Сторони від виконання зобов`язань, що виникли під час дії Договору (сплата платежів, грошових санкцій, підписання документів, тощо). В частині невиконаних зобов`язань Договір діє до повного їх виконання.

Виходячи з умов Додаткової угоди №4 від 25.11.2020 до Договору сторони дійшли спільної згоди продовжити строк оренди до 31.12.2021 включно (день закінчення оренди).

Таким чином, виходячи з установлених обставин, суд дійшов висновку, що починаючи з 23.10.2017 між сторонами виникли правовідносини з оренди нерухомого майна, що врегульовані положеннями §5 глави 30 ГК України, §1 та §4 глави 58 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що в спірному періоді в оплатному користуванні відповідача знаходилось нерухоме майно: нежитлові приміщення головного корпусу, будівля літ. «З» (підліт. З-1): частина приміщення 930 площею 2129,7 м. кв., приміщення 828 площею 15,1 м. кв., що розташовані за адресою: 14001, м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 78, що використовувались з метою ведення підприємницької діяльності, на підставі Договору №2/09-О від 27.09.2017, діючого по 31.12.2021 включно.

Виходячи із змісту наведених норм та положень пунктів 4.1. - 4.3., 4.10. Договору та додаткових угод №3 від 20.12.2019 та №4 від 25.11.2020 до нього, в Орендаря в спірний період, з листопада 2020 по березень 2021 року, наявний обов`язок на умовах попередньої оплати, а саме не пізніше 25 числа місяця, що передує оплачуваному, сплачувати Орендодавцю оренду плату за весь час фактичного користування об`єктом оренди.

На виконання умов п.4.17. Договору позивачем складено наступні акти наданих послуг: №161 від 30.11.2020 (за листопад 2020 року) на суму 59196,48грн (з ПДВ), №176 від 31.12.2020 (за грудень 2020 року) на суму 59196,48грн (з ПДВ), №19 від 31.01.2021 (за січень 2021 року) на суму 68075,95грн (з ПДВ), №25 від 28.02.2021 (за лютий 2021 року) на суму 68075,95грн (з ПДВ).

Акт наданих послуг №161 від 30.11.2020 (за листопад 2020 року) підписано сторонами в двосторонньому порядку та засвідчено печатками юридичних осіб; всі інші перелічені акти складались позивачем в односторонньому порядку.

Натомість суд констатує, що виходячи з пунктів 4.10. та 4.17. Договору, обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату за фактичне користування орендованими приміщеннями не ставиться в залежність від підписання сторонами двосторонніх актів наданих послуг. Факт користування орендованими приміщеннями в спірному періоді (листопад 2020 року - березень 2021 року) відповідачем не спростовано, доказів повернення позивачу об`єкту оренди в установленому Договором порядку до матеріалів справи не надано.

На оплату наданих послуг з оренди нерухомого майна позивачем виставлено до сплати відповідачу наступні рахунки: №155 від 12.10.2020 на суму 59196,48грн (за листопад 2020 року); №193 від 12.12.2020 на суму 68075,95грн (за січень 2021 року), №5 від 12.01.2021 на суму 68075,95грн (за лютий 2021 року), №29 від 12.02.2021 на суму 68075,95грн (за березень 2021 року) та №210 від 31.12.2020 на суму 68075,95грн (Гарантійний платіж на 2021 рік).

За частиною 2 статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Виходячи з умов п.4.10. Договору відповідач мав розрахуватися за послуги з оренди нерухомого майна, в наступні строки: за листопад 2020 року в строк по 26.10.2020 (прострочено оплату з оренди починаючи з 27.10.2020); за січень 2021 року - по 28.12.2020 (прострочено оплату з оренди починаючи з 29.12.2020); за лютий 2020 року - по 25.01.2021 (прострочено оплату з оренди починаючи з 26.01.2021); за березень 2020 року - по 25.02.2021 (прострочено оплату з оренди починаючи з 26.02.2021). Граничні строки оплати орендної плати встановлено з урахуванням правил, визначених частиною 5 статті 254 ЦК України, за якою в разі якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону в місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідач порушив умови Договорів, в установлений строк за послуги з оренди приміщення, надані в період листопад 2020 року, січень - березень 2021 року, своєчасно в повному обсязі не розрахувався.

Виходячи з усних пояснень повноважного представника позивача в судовому засіданні 02.06.2021, орендна плата за грудень 2020 року в сумі 59196,48грн погашена в порядку обумовленому пунктами 4.9. та 4.16. Договору за рахунок Гарантійного платежу.

На момент винесення рішення по справі відповідач за послуги з оренди нежитлового приміщення, отриманого ним у тимчасове оплатне користування на підставі Договору №2/09-О від 27.09.2017, не розрахувався в повному обсязі, доказів оплати до суду не надав; прострочена заборгованість по орендній платі в спірному періоді складає 263424,33грн.

Беручи до уваги, що матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача простроченої заборгованості по орендній платі (за період листопад 2020 року, січень- березень 2021 року) в сумі 263424,33грн, суд дійшов висновку, що заявлений позов в цій частині вимог є обґрунтованим та правомірним, відтак підлягає задоволенню.

Також у межах даного позову позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму Гарантійного платежу за 2021 рік у сумі 68075,95грн (розмір орендної плати за один календарний місяць), що відповідно до п.4.9. Договору підлягає зарахуванню за останні періоди оренди (грудень 2021 року).

Сторони в п.4.9.1. Договору погодили, що в разі здійснення зарахування, утримання з внесеної суми Гарантійного платежу, Орендар зобов`язаний в 5-денний строк, з моменту одержання письмової вимоги від Орендодавця, поповнити його розмір до сум згідно з зобов`язаннями, що випливають з умов цього Договору. При цьому, якщо Орендар не поповнює Гарантійний платіж у порядку та строки передбачені цим Договором, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня від простроченої суми за кожний календарний день прострочення.

Як установлено судом, виходячи з усних пояснень повноважного представника позивача в судовому засіданні 02.06.2021, орендна плата за останній місяць оренди в 2020 році (грудень місяць) погашена в сумі 59196,48грн за рахунок Гарантійного платежу на відповідний рік.

Відтак, на думку позивача, після зарахування Гарантійного платежу за останній місяць оренди в 2020 році, з огляду на пролонгацію сторонами дії цього Договору на 2021 рік (по 31.12.2021) в відповідача виник обов`язок з внесення суми Гарантійного платежу на відповідний рік (2021) у розмірі орендної плати за один календарний місяць в сумі 68075,95грн (не пізніше 05.01.2021).

Разом з тим, наведені доводи не узгоджуються з погодженими сторонами умовами в пункті 4.9.1. Договору, за якими в відповідача виникає обов`язок із внесення суми Гарантійного платежу після отримання від позивача відповідної вимоги в письмовій формі.

Натомість, за висновком суду, позивачем, на підставі належних, допустимих, достатніх та вірогідних доказів, у розумінні статей 76-79 ГПК України, не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача суми Гарантійного платежу за 2021 рік, з огляду на відсутність письмової вимоги Орендодавця до Орендаря про перерахування суми Гарантійного платежу на 2021 рік у порядку, визначеному п.4.9.1. Договору.

З урахуванням установлених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову в частині вимоги про стягнення з відповідача суми Гарантійного платежу в розмірі 68075,95грн в рахунок останніх періодів оренди за Договором (грудень 2021 року). Наведене також є підставою для відмови в задоволенні похідних вимог щодо стягнення пені в сумі 1540,57грн, трьох відсотків річних у сумі 380,48грн та інфляційних втрат у сумі 1574,60грн, що нараховані за прострочення сплати Гарантійного платежу в рахунок останніх періодів оренди за Договором (грудень 2021 року).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Виходячи зі змісту частини 1 статті 612 вказаного Кодексу, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.

Частина 1 статті 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За статтею 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За частиною 4 статті 231 ГК України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Частиною 6 вказаної статті передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань установлюються в відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 даного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З урахуванням наведених норм, розмір неустойки (пені) за порушення грошових зобов`язань установлюється сторонами в договорі в відсотковому співвідношенні до суми невиконаного зобов`язання, однак не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, якщо інше не передбачено в спеціальному нормативно-правовому акті, що регулює спірні правовідносини сторін.

Сторони в пунктах 7.2. та 7.3. Договору погодили, що в випадку несплати орендної плати та/або будь-яких інших, передбачених Договором платежів у строки, встановлені цим Договором, Орендар зобов`язаний виплатити Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення. У разі несплати орендної плати більше одного місяця - додатково до сплати пені сплатити на користь Орендодавця штраф у розмірі місячної орендної плати, передбаченої цим Договором.

Керуючись наведеними положеннями Договору, позивачем, за прострочення оплати орендної плати за листопад 2020 року, січень - березень 2021 року, нараховано та заявлено до стягнення 6015,79грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 26.10.2020 по 14.03.2021 та 68075,95грн штрафу (в розмірі місячної орендної плати, визначеної додатковою угодою №4 від 25.11.2020).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка в формі пені та штрафу, такий вид забезпечення як пеня та її розмір установлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у той же час право встановити в договорі такий вид забезпечення як штраф передбачено частиною 2 статті 549 ЦК України, частиною 4 статті 231 ГК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Указана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах: від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

З огляду на порушення відповідачем строків по оплаті орендної плати, що ним не заперечується та підтверджується матеріалами справи, виходячи з погоджених сторонами умов у п.7.2., п.7.3. Договору, суд, перевіривши розрахунок неустойки (пені та штрафу) наявний у матеріалах справи, з огляду на встановлений період прострочення виконання грошових зобов`язань, дійшов висновку про правомірність вимог у частині стягнення пені в сумі 5929,41грн за період з 27.10.2020 по 14.03.2021 та штрафу (в розмірі орендної плати за один календарний місяць) в розмірі 68075,95грн. Відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Судом відмовлено за безпідставністю нарахування в частині вимог про стягнення пені в сумі 86,38грн, що нараховані за прострочення сплати орендної плати за листопад 2020 року та січень 2021 року, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду прострочення виконання грошових зобов`язань, що за прострочення оплати орендної плати за листопад 2020 року починає свій перебіг з 27.10.2020 та за січень 2021 року - з 29.12.2020, з урахування вимог частини 5 статті 254 ЦК України.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, керуючись наведеною нормою, в межах даної справи за прострочення оплати орендної плати за листопад 2020 року, січень - березень 2021 року заявив до стягнення з відповідача 4964,11грн інфляційних втрат за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року та 1485,9грн трьох відсотків річних за період з 26.10.2020 по 14.03.2021.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань за Договорами, суд, керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, провівши перерахунок заявлених до стягнення нарахувань: відсотків річних та інфляційних втрат, виходячи з установленого судом періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог про стягнення інфляційних втрат у повному обсязі в сумі 4964,11грн за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року та в частині трьох відсотків річних частково в сумі 1464,31грн за період з 27.10.2020 по 14.03.2021.

Судом відмовлено за безпідставністю нарахування в частині вимог про стягнення відсотків річних у сумі 21,59грн, що нараховані за прострочення сплати орендної плати за листопад 2020 року та січень 2021 року, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду прострочення виконання грошових зобов`язань в указаних місяцях, а саме без урахування вимог частини 5 статті 254 ЦК України.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлено статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 статті 74 ГПК України).

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених цим Кодексом (частина 1 статті 14 ГПК України).

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зміст статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 78, 79 ГПК України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.

За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, виходячи зі змісту статей 13, 74 ГПК України кожна сторона, на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.

Враховуючи, що відповідач у порушення статей 525, 526 ЦК України та статті 193 ГК України договірні зобов`язання не виконав, за послуги з оренди приміщення своєчасно не розрахувався, вимоги позивача не спростував, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині основного боргу частково в сумі 263424,33грн, в частині пені частково на суму 5929,41грн, в частині штрафу в повному обсязі в сумі 68075,95грн, в частині інфляційних втрат частково в сумі 4964,11грн та в частині відсотків річних частково в сумі 1464,31грн. В іншій частині позову судом відмовлено.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.

У позовній заяві позивач повідомив, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в межах даної справи становить 7000грн. У процесі судового розгляду справи повноважним представником позивача подано письмову заяву б/н та б/д, якою повідомив, що фактичний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи становить 5000грн у вигляді фіксованої суми, погодженої сторонами в п.5 договору про надання правової допомоги від 21.04.2021, укладеного між ТОВ «Укркорд» та Адвокатським об`єднанням «Північна фортеця».

На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу надав до матеріалів справи належним чином засвідчені копії: договору б/н від 21.04.2021 про надання правової допомоги, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1013197 від 26.04.2021, рахунку-фактури №21/04/21-1Р від 26.04.2021 на суму 5000грн та платіжного доручення №99 від 14.05.2021 на суму 5000грн.

Велика Палата Верховного Суду, правові висновки якої є обов`язковими для врахування судом першої інстанції в силу частини 4 статті 236 ГПК України, вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг (зокрема участь представника в судових засіданнях 26.04.2021, 19.05.2021, 02.06.2021), з урахуванням ціни заявленого позову, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України вирішив покласти на відповідача відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 4137,5грн, що документально обґрунтовані.

Виходячи з положень частини 1 статті 129 ГПК України з огляду на часткове задоволення позову на відповідача покладено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5157,87грн пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, частиною 2 статті 178, статтями 202, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркорд» (14001, м. Чернігів, вул. І. Мазепи, 78, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північна кабельна компанія» (14014, м. Чернігів, вул. І. Мазепи, 66, ) про стягнення 415537,68грн, задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Північна кабельна компанія» (14014, м. Чернігів, вул. І. Мазепи, 66, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркорд» (14001, м. Чернігів, вул. І. Мазепи, 78, ) 263424,33грн заборгованості з орендної плати, 5929,41грн пені, 68075,95грн штрафу, 4964,11грн інфляційних втрат, 1464,31грн трьох відсотків річних, 5157,87грн судового збору та 4137,50грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

3. У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 ГПК України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку визначеному статтею 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2021.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко