РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.06.2021Справа № 910/2844/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОРГ-ІНВЕСТ»

до Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 552 190, 03 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСТОРГ-ІНВЕСТ» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерту «Військторгсервіс» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 552 190, 03 грн, з яких: 501 656, 84 грн основна заборгованість, 5 515, 63 грн 3% річних, 22 955, 09 грн інфляційних втрат та 22 062, 53 грн пені.

Позовні вимоги з посиланням на ст. 526, 530, 625, 629, 692 Цивільного кодексу України, ст. 173, 193, 229, 230, 232, 265 Господарського кодексу України, ст. 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

05.03.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яка, в зв`язку з перебуванням на лікарняному отримана суддею Карабань Я.А. - 05.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/2844/21, визнано справу малозначною та розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

28.04.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема зазначає, що не підписував видаткові накладні та акти звірки взаємних розрахунків, що розрахунки зазначені в акті не підтверджені належними первинними документами, крім того акт звірки взаємних розрахунків відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємства та має інформаційний характер. Крім того зазначає, що позивачем до позову не надані замовлення покупця, які підтверджують замовлення товару, зазначає що між ним та позивачем не ведуться розрахунки в розрізі окремих видаткових накладних та періодів, а здійснюються за договором у цілому. Стверджує, що ним сплачено 200 000, 00 грн на виконання вимог договору, що підтверджується заключною випискою від 25.09.2020.

Також представником відповідача подано заяву в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України з переліком питань та заяву з запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2021 заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення, з підстав викладених в ухвалі.

06.05.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Пунктом 5 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження судом встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

Приписами частини 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

Як вказує позивач та підтверджується трекінгом поштового відправлення, відзив на позов був отриманий останнім 29.04.2021.

Відтак, останній день строку для подання позивачем відповіді на відзив на позов є саме 05.05.2021.

До господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив 06.05.2021, тобто після закінчення строку встановленого судом для її подання.

Положеннями частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що відповідь на відзив подана позивачем до суду із пропуском встановленого судом процесуального строку та приймаючи до уваги відсутність клопотання про продовження строку на подання відповіді на відзив або поновлення пропущеного строку на подання такої відповіді, суд залишає подану позивачем відповідь на відзив на позов без розгляду в порядку ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України.

07.05.2021 від представника позивача надійшло письмове підтвердження про те, що ціна позову не змінилася та відповідачем заборгованість не погашалася, а також виписка банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 30.04.2020 по 07.05.2021.

18.05.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, а також клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на питання, що були поставлені в письмовому опитуванні в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України та були надіслані разом з відзивом. Окрім того просив здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 клопотання відповідача про письмове опитування позивача в справі № 910/2844/21 задоволено, з підстав викладених в ухвалі. Зобов`язано позивача протягом п`яти днів з дня вручення ухвали надати до суду відповіді на поставлені відповідачем запитання в порядку, встановленому ст. 90 Господарського процесуального кодексу України та докази їх направлення на адресу відповідача. Клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

19.05.2021 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів понесених витрат на правову допомогу.

27.05.2021 від представника позивача на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення в справі, які містять відповіді на поставлені відповідачем запитання.

Приписами ч. 3 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповіді на запитання подаються до суду учасником справи у формі заяви свідка, у свою чергу ч. 2 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Крім того відповідно до ч. 3 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.

Враховуючи наведене вище, оскільки відповіді на поставлені відповідачем запитання подані до суду без додержання належної форми, зокрема особа, яка їх надавала не повідомлялась про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Крім того відповіді на поставлені відповідачем запитання не містять підтвердження надсилання останньому, а саме опису вкладення разом з розрахунковим документом, тому відповіді позивача на поставлені відповідачем запитання не беруться судом до уваги.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.04.2020 між позивачем (надалі - постачальник) та відповідачем (надалі - покупець) укладено договір поставки №1/П-2020 (надалі - договір) відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті продукти харчування (надалі - товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар, що постачається, повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменування продуктів до каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 № 591.

Відповідно до п.1.2 договору, найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору, поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника .

Право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (надалі - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику (п.2.4. договору).

Пунктами 3.2., 3.3. договору визначено, що загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору. Всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 9.1. договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 472 411, 46 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № 238 на суму 22 014, 72 грн, № 237 на суму 86 247, 72 грн, № 239 на суму 13 394, 35 грн, № 236 на суму 93 597, 66 грн, № 235 на суму 3 748, 68 грн, № 234 на суму 93 597, 66 грн, № 242 на суму 84 979, 89 грн, № 241 на суму 69 151, 49 грн, № 240 на суму 5679, 29 грн від 18.09.2020 та товарно-транспортними накладними №№ Р238, Р237, Р239, Р236, Р235, Р234, Р242, Р241, Р240 від 18.09.2020, які підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 501 656, 84 грн, та 5 515, 63 грн 3% річних, 22 955, 09 грн інфляційних втрат і 22 062, 53 грн пені.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти товар в обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами в пункті п. 3.3. договору погоджено, що оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Так, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 501 656, 84 грн за такими видатковими накладними: №№ 233, 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242 від 18.09.2020. Проте в матеріалах справи відсутня видаткова накладна № 233 від 18.09.2020 на суму 29 242, 32 грн, а тому суд позбавлений можливості встановити факт поставки за зазначеною накладною.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач фактично прийняв товар за такими видатковими накладними № 238 на суму 22 014, 72 грн, № 237 на суму 86 247, 72 грн, № 239 на суму 13 394, 35 грн, № 236 на суму 93 597, 66 грн, № 235 на суму 3 748, 68 грн, № 234 на суму 93 597, 66 грн, № 242 на суму 84 979, 89 грн, № 241 на суму 69 151, 49 грн, № 240 на суму 5679, 29 грн від 18.09.2020, а всього на загальну суму 472 411, 46 грн.

Враховуючи умови пункту 3.3. договору, останнім днем оплати товару за вище зазначеними видатковими накладними є 09.10.2020. Тому у зв`язку зі спливом такого строку, період виникнення заборгованості почався саме з 10.10.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України визначає як порушення зобов`язання.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Позивачем надано акти звірки взаємних розрахунків за період травень - серпень 2020 року та вересень 2020 року, які підписані відповідачем, що розцінюється судом як визнання останнім боргу станом на вересень 2020 року.

Суд критично оцінює посилання відповідача на невстановлення осіб підписантів з боку Концерну, оскільки підписи скріплені печаткою юридичної особи відповідача, а про незаконне вибуття печатки з володіння відповідача останній не повідомляв. Договір у встановленому порядку не розірваний та на час вирішення спору не визнаний недійсним. Отже, договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ним сплачено 200 000, 00 грн, оскільки заключна виписка надана відповідачем не міститься посилання на видаткову накладну, а як убачається з акту звірки взаємних розрахунків за період з травня 2020 року по серпень 2020 року та акту звірки взаємних розрахунків за вересень 2020 року позивачем здійснено поставку товару на загальну суму 6 300 723, 33 грн, а тому суд позбавлений можливості встановити за який товар та за якою видатковою накладною були сплачені зазначені грошові кошти.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості в розмірі 472 411, 46 грн зі сплати за поставлений позивачем товар. Доказів протилежного відповідачем суду не надано та не спростовано, в зв`язку з чим, позов у частині стягнення суми основної заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача за період з 09.10.2020 по 19.02.2021 3% річних в сумі 5 515, 63 грн та 22 955, 09 грн інфляційних втрат за період жовтень 2020 року - січень 2021 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок 3% річних наданий позивачем, судом встановлено, що він виконаний невірно, оскільки за видатковими накладними № 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242 від 18.09.2020 останній день оплати товару - 09.10.2020, отже період нарахування 3% річних за вказаними видатковими накладними починається - 10.10.2020.

Тому судом здійснено власний перерахунок 3 % річних за період з 10.10.2020 по 19.02.2021, з урахуванням існуючої заборгованості та розмір 3 % річних за розрахунком суду становить 5 155, 37 грн.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом - 5 155, 37 грн.

Також судом здійснений перерахунок інфляційних втрат, з урахуванням існуючої заборгованості. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за період заявлений позивачем жовтень 2020 року - січень 2021 року становить - 21 258, 52 грн, а тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі визначеному судом.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача пеню за період 09.10.2020 по 19.02.2021 в розмірі 22 062, 53 грн.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до пункту 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу

Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що зазначений розрахунок є невірним, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду нарахування заборгованості.

Отже, здійснивши перевірку розрахунку пені, суд зазначає, що так як останній день оплати товару - 09.10.2020, то період нарахування пені починається - 10.10.2020, тому за розрахунком суду з урахуванням існуючої заборгованості, розмір пені за період з 10.10.2020 по 19.02.2021 становить 20 621, 46 грн.

Враховуючи викладене вище, до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 20 621, 46 грн, тому вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в розмірі визначеному судом.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 472 411, 46 грн основного боргу, 20 621, 46 грн пені, 5 155, 37 грн 3 % річних та 21 258, 52 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 18 543, 80 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2020 в справі № 910/3442/18.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Отже, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача долучено до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020, додаткову угоду від 16.05.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020, додаток № 1 додаткової угоди № 4 від 15.01.2021 з узгодженою вартістю адвокатських послуг, копію ордеру серії ЗП № 128581, копію розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 18.02.2021, копію акту надання послуг № 5 від 18.02.2021 та копію рахунку на оплату № 18 від 18.02.2021.

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 18.02.2021 розрахунок розміру винагороди становить:

1 год. надання консультації - 500, 00 грн;

3 год. ознайомлення з документацією - 1 000, 00 грн;

6 год. підготовка позовної заяви про стягнення боргу - 5 000, 00 грн;

2 год. підготовка ціни позову - 1 000, 00 грн;

гонорар адвоката 11 043, 80 грн.

Загальна сума - 18 543, 80 грн.

Досліджуючи підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, суд встановив, що сторони узгодили в п. 1.3. додаткової угоди від 15.01.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020, що винагорода адвокату в результаті позитивного вирішення спору у розмірі 2 % від задоволеної судом суми позову, яка сплачується до винесення рішення та корегується за результатами судового рішення, також вартість окремих видів адвокатських послуг погоджено в додатку № 1 до цієї додаткової угоди.

Відповідно до правової позиці Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом. Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини».

Також представником позивача долучено копію платіжного доручення № 105 від 19.02.2021 про сплату 18 543, 80 грн за послуги з правничої допомоги на підставі рахунку № 18 від 18.02.2021, договору про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020 та додаткової угоди № 4 від 15.01.2021.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не наведено обставин та не надано доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги.

Отже, враховуючи в п. 1.3. додаткової угоди від 15.01.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020, беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку щодо обґрунтування вимог на відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 17 888, 84 грн.

Разом з тим, враховуючи часткове задоволення позовних вимог судові витрати на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ідентифікаційний код 33689922) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТОРГ-ІНВЕСТ» (69063, місто Запоріжжя, вул. Святого Миколая, будинок 29, ідентифікаційний код 43591006) 472 411 (чотириста сімдесят дві тисячі чотириста одинадцять) грн 46 коп. основного боргу, 20 621 (двадцять тисяч шістсот двадцять одну) грн 46 коп. пені, 21 258 (двадцять одну тисячу двісті п`ятдесят вісім) грн 52 коп. інфляційних втрат, 5 155 (п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 37 коп. 3 % річних, 7 791 (сім тисяч сімсот дев`яносто одну) грн 71 коп. судового збору та 16 828 (шістнадцять тисяч вісімсот двадцять вісім) грн 18 коп. витрат на правову допомогу

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань