ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 Справа № 917/239/21

Господарський суд Полтавської області у складі судді Сіроша Д. М., за участю секретаря судового засідання Бойченко Л. О., розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом

Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

до Фізичної особи - підприємця Михайлової Тетяни Миколаївни та

Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

про скасування рішення про державну реєстрацію речового права

за участю представників сторін:

від позивача Шинкаренко Н. М., док. в матер. справи

від відповідача 1. Остахов В. П. док. в матер. справи

від відповідача 2. не з`явився,

Обставини справи: Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області звернулася з позовом до Фізичної особи - підприємця Михайлової Тетяни Миколаївни та Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в особі виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_1 індексний номер 19754242 від 03.03.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02.02.2015 за № ПТ 72 вбачається, що Замовником наведено недостовірні дані у декларації, а саме: п. 11-1 Декларації, щодо інформації про документ, що посвідчує право чи користування земельною ділянкою.

Вказує, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані, на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого протиправно та необґрунтовано було зареєстровано декларацію.

Позивач також зазначає, що відповідно до вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Проте, станом на час звернення з позовом, відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлювальних документів на землекористування, чим порушує вимоги чинного законодавства України.

Враховуючи те, що Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_1 індексний номер 19754242 від 03.03.2015 скасовано, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19330451 від 13.02.2015, також підлягає скасуванню.

Відповідачка 1 у відзиві на позовну заяву (вх. № 3978 від 12.04.2021) проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач - Кременчуцька міська рада, ще у 2013 році погодила будівництво ФОП Михайловою Т. М. магазину роздрібної торгівлі на земельній ділянці, яка передана їй на підставі сервітуту, шляхом видачі містобудівних умов та обмежень забудови. Однак при реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 07.10.2015 програмне, комп`ютерне забезпечення не давало можливості внести дані договору сервітуту а лише договору оренди. Оскільки іншої можливості провести реєстрацію не було, в розділ 111 було внесено інформацію про документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а саме: договір оренди земельної ділянки. Дата укладення договору та номер реєстрації в Управлінні Держкомзему є ідентичними з датою і номером договору сервітуту.

Також, відповідачка 1 зазначає про відсутність правових підстав вважати приміщення магазину продовольчих товарів самочинним будівництвом, оскільки об`єкт будувався на земельній ділянці, яка була відведена саме для цієї мети та з наявністю всіх необхідних дозвільних документів. Скасування декларації про готовність об`єкта будівництва не скасовує державну реєстрацію права власності на нерухомість. Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, а відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Отже, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного.

Крім того, відповідачка 1 вважає твердження позивача про те, що ФОП Михайлова Т. М. використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, посилання на самовільне зайняття земельної ділянки, посилання на позбавлення Кременчуцької міської ради правомочностей власника земельної ділянки - не відповідають дійсності, оскільки відповідачка використовувала земельну ділянку для розміщення магазину продовольчих товарів, що і було передбачено договором сервітуту, в межах тієї площі, що визначена договором; самовільного зайняття земельної ділянки не було, тому що, таке зайняття відбувалось на підставі договору сервітуту; послідовність дій позивача у відносинах з ФОП Михайловою Т. М. (надання містобудівних умов) надає підстави для висновки про те, що з самого початку, позивач мав на меті надати земельну ділянку ФОП Михайловій Т. М. у користування для розміщення магазину. На момент затвердження містобудівних умов позивач не вважав, що його право буде обмежене будь-яким чином, а вже після проходження всієї процедури, зазначає, що його інтереси порушуються.

Отже, відповідачка 1 вважає, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає порушення його інтересів, оскільки право користування у відповідача виникло у законний спосіб, на підставі договору сервітуту, а реєстрація саме договору оренди пов`язано виключно з технічною і програмною неможливістю реєстрації саме договору сервітуту, а не договору оренди.

Також, відповідачка 1 зазначає, що після реєстрації Декларації про готовність об`єкта нею сплачено 6000,00 грн в місцевий бюджет на розвиток інженерно - транспортної інфраструктури міста за будівництво магазину.

Крім того, відповідачка 1 у відзиві на позовну заяву заявила про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Відповідач 2 відзив на позов не подав.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25.02.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 суд залишив позовну заяву без руху на підставі частини 11 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, надав строк для усунення недоліків, який становить п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, встановив спосіб усунення недоліків у позовній заяві.

Позивач, у встановлений судом строк, усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.03.2020 суд призначив підготовче засідання у справі № 917/239/21 на 15:30 12.04.2021.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.04.2021 суд замінив первісного відповідача 2 - Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на належного відповідача 2 - Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600) та відклав підготовче засідання на 11:00 17.05.2021.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.05.2021 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/239/21 та призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 11:00 01.06.2021.

Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні, відповідно до частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Михайлова Тетяна Миколаївна зареєстрована як фізична особа - підприємець з 25.10.1995.

Кременчуцька міська рада Полтавської області та фізична особа - підприємець Михайлова Тетяна Миколаївна уклали договір «Про встановлення особистого строкового сервітуту», щодо земельної ділянки площею 92 кв. м по АДРЕСА_2 для розміщення стаціонарної малої архітектурної форми - двох зблокованих торговельних павільйонів для реалізації продовольчих товарів першої необхідності, зареєстрований в управлінні Держкомзему у місті Кременчук Полтавської області від 29.12.2011 за № 00504.

Предметом договору сервітуту є особистий строковий сервітут, встановлений виключно Набувачу (ФОП Михайловій Т. М. ) на земельну ділянку в м. Кременчуці, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності стаціонарна мала архітектурна форма (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктами 1.2 та 1.3 договору, об`єктом сервітуту за цим договором, є земельна ділянка в АДРЕСА_2 , в районі житлового будинку № 63 , площею 92 кв. м, відповідно до схеми прив`язки стаціонарної малої архітектурної форми.

28.10.2013 за № 28-06/1256/33 Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради надано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 92 для об`єкта - будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів, по АДРЕСА_2 , в районі житлового будинку № 63 . Замовник ФОП Михайлова Т. М . Документ, що підтверджує право власності або користування земельною ділянкою: договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який був зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Кременчук від 29.12.2011 за № 00504.

Містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки є чинними та без змін.

Отже, позивач - Кременчуцька міська рада, ще у 2013 році погодила будівництво ФОП Михайловою Т. М. магазину роздрібної торгівлі на земельній ділянці, яка передана їй на підставі договору «Про встановлення особистого строкового сервітуту», шляхом видачі містобудівних умов та обмежень забудови.

11.12.2014 Розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 339-Р присвоєно незавершеному будівництву - магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів адресу: АДРЕСА_2 .

02.02.2015 Департаментом ДАБІ у Полтавській області зареєстрована за № ПТ 72 Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_2 .

При реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02.02.2015 у програмному, комп`ютерному забезпеченні була відсутня можливість внести дані договору сервітуту, а лише договору оренди. Оскільки, іншої можливості провести реєстрацію не було, в розділ 111 внесено інформацію про документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а саме: договір оренди землі. Дата укладення договору та номер реєстрації в Управлінні Держкомзему є ідентичними з датою і номером договору сервітуту.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19754242 від 03.03.2015 зареєстровано право власності за Михайловою Тетяною Миколаївною на об`єкт нерухомого майна: магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2015.

03.03.2015 Михайловій Т. М. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 52,12 кв. м, індексний номер: 34432573.

Листом від 06.04.2020 за вх. № 47-01.16/219 Управління державного архітектурно - будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області повідомлено, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованою Департаментом державної будівельної інспекції у Полтавській області від 02.02.2015 за № ПТ 72, скасована.

Як підставу для скасування зазначеної Декларації вказано, що Замовником (ФОП Михайлова Т. М. ) наведено недостовірні дані у Декларації стосовно документу, що посвідчує право на земельну ділянку.

При прийнятті рішення суд врахував наступне.

Відповідно до статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Предметом позову в цій справі є скасування рішення держаного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів.

Підставою позову позивач вказує факт скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованою Департаментом державної-будівельної інспекції у Полтавській області від 02.02.2015 за № ПТ 72.

Згідно з частиною 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції чинній на момент реєстрації права власності), зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на момент реєстрації права власності), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до вимог цього Закону, належить до документів, на підставі яких провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують.

В силу частини 1 статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначено Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою від 17.10.2013 № 868 (в редакції чинній на момент реєстрації права власності).

Згідно з п.п. 49 вказаного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що стало підставою для прийняття відповідного рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке позивач просить визнати недійсним та скасувати.

Проте зазначена Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, була скасована, а позивач вважає нежитлове приміщення (магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 ), що зареєстроване за Михайловою Т. М. на праві приватної власності самочинним будівництвом.

Водночас, суд зазначає, що право власності зареєстроване за відповідачкою 1 до скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

При цьому, з матеріалів справи вбачається правомірність послідовних дій ФОП Михайлової Т. М. , для будівництва об`єкта нерухомості - магазину: отримання містобудівних умов та обмежень, реєстрація декларації про готовність об`єкта, присвоєння потової адреси, сплата коштів в бюджет на розвиток інфраструктури, отримання свідоцтва про право власності. Земельна ділянка виділялась позивачці для розташування магазину роздрібної торгівлі, з цією метою був укладений договір сервітуту.

Відповідно до положень статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

При цьому, відповідно до статті 39 зазначеного Закону в процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт, реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка і є підставою для оформлення права власності на об`єкт будівництва.

Виходячи із аналізу наведених норм після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, а відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд в Постанові від 11.11. 2020 у справі № 640/10134/19 (адміністративне провадження № К/9901/24307/20) та зазначив, що Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", зокрема статтею 391, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Наявність інших недостовірних даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларації.

З огляду на наведене, Верховний суд зазначив, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного.

Отже, підстави для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а так само сам факт скасування такої декларації ДАБК в майбутньому (після реєстрації права власності) не може свідчити про самочинність об`єкта.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не може нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Доводи відповідачки 2 про відсутність правових підстав вважати приміщення магазину продовольчих товарів, який належить Михайловій Т. М. , самочинним будівництвом, оскільки: 1) об`єкт будувався на земельній ділянці, яка була надана саме для цієї мети; 2) з наявністю всіх необхідних дозвільних документів, позивачем не спростовані.

Твердження позивача про те, що відповідачка 1 використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, посилання на самовільне зайняття земельної ділянки та на позбавлення Кременчуцької міської ради правомочностей власника земельної ділянки не підтверджено матеріалами справи, оскільки відповідачка 1 використовувала земельну ділянку для розміщення магазину продовольчих товарів, що і було передбачено договором сервітуту, в межах тієї площі, що визначена договором; користування земельної ділянки відбувалось на підставі договору сервітуту; послідовність дій позивача у відносинах з Михайловою Т. М. (надання містобудівних умов) надає підстави для висновку про те, що позивач мав на меті надати земельну ділянку відповідачці 1 у користування для розміщення магазину. При цьому, суд врахував надані відповідачкою 1 пояснення, що при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02.02.2015, програмне, комп`ютерне забезпечення не давало можливості внести дані договору сервітуту, а лише договору оренди. Оскільки, іншої можливості провести реєстрацію не було, в розділ 111 внесено інформацію про документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а саме: договір оренди земельної ділянки. Дата укладення договору та номер реєстрації в Управлінні Держкомзему є ідентичними з датою і номером договору сервітуту.

Європейський суд з прав людини, також неодноразово наголошував на необхідності дотримання органами державної влади принципу правової визначеності, який передбачає, що органи державної влади повинні бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити з великою точністю примусові заходи, що будуть застосовуватися представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Принцип законних очікувань є наслідком принципу правової визначеності. Він спрямований на те, щоб у випадках, коли фізична особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Суб`єкти владних повноважень не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами виконавчої влади і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз. 2 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп.

Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток, з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 325 Цивільного кодексу України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Вищезазначеними нормами встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Згідно з статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Станом на час оформлення права власності за Михайловою Т. М. на об`єкт (магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,12 кв. м) не існувало жодних обставин та підстав для відмови їй у реєстрації її права власності на об`єкт.

Враховуючи те, що оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності прийнято на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Департаментом державної будівельної інспекції у Полтавській області, та те, що сам факт скасування такої Декларації після реєстрації права власності не може свідчити про самочинність об`єкта, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_1 , індексний номер 19754242 від 03.03.2015.

З огляду на викладене в позові слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Відповідачка 1 у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, як це визначено частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи.

Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Таким чином, правила спливу позовної давності суд не застосовує, оскільки судом встановлено, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, що і слугує підставою для відмови у позові, а тому у суду відсутні підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 209, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 08.06.2021.

Суддя Д. М. Сірош