ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/655/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Концерну "Військторгсервіс", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська філія забезпечення", м. Харків
про захист репутації
за участю представників:

Позивача - не з`явився;

Відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2021 року на адресу господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Концерну "Військторгсервіс" про захист ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, визначивши у якості відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківська філія забезпечення" (надалі - Відповідач), де просить суд:

- Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Позивача інформацію, поширену Відповідачем у колективних зверненнях адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" ( Ігор Валерійович , Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4. "Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5 "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема";

- Зобов`язати Відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену у колективних зверненнях адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. ''Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4. "Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема",

шляхом направлення в строк до 10-робочих днів з дати набрання рішенням суду законної сили на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України звернення ТОВ "Харківська філія забезпечення" яке, містить текст спростування недостовірної інформації, щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме щодо фактів:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складене та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4."Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонака(ки) В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема";

- Стягнути з Відповідача на користь Відповідача сплачений судовий збір в розмірі 4 540,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання на 23.03.2021 р. о 10:15.

Ухвалою суду від 23.03.2021 підготовче засідання відкладено на 08.04.2021 р. о 10:15. Ухвалою суду від 08.04.2021. було повідомлено про наступне підготовче засідання на 22.04.2021 р. о 10:45. Ухвалою суду від 22.04.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11.05.2021 р. о 11:15. Ухвалою суду від 11.05.2021 р. було повідомлено про наступне судове засідання на 25.05.2021 р. о 10:45.

Представник Позивача у судове засідання не з`явився жодного разу, але неодноразово надавав клопотання про відкладення розгляду справи, які судом задовольнялись.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився жодного разу, також були надані клопотання про відкладення розгляду справи. 22.04.2021 р. через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву (вх. № 9156), в якому просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування наданого відзиву зазначає, що згідно договору № ВКС-3562 від 20.03.2020 р., укладеного між Концерном "Військторгсервіс" та ТОВ "Харківська філія забезпечення" відповідачем було поставлено до військових частин продуктів харчування на суму 248930,39 грн.

Згідно договору № 09.04/П-2020 від 09.04.2020 р., Відповідачем було поставлено продуктів харчування до військових частин на суму 857691,58 грн. Несплаченим залишається борг в сумі 92992,48 грн., тому ТОВ "Харківська філія забезпечення" звернулось до господарського суду Харківської області про стягнення боргу з позивача.

В листі, направленому Міністерству оборони України з боку ТОВ "Харківська філія забезпечення" не було надано недостовірної інформації та відповідачу не має що спростовувати. Адже є договір № 09.04/П-2020 від 09.04.2020 р., акт звірки взаємних розрахунків, що підтверджує рух коштів між підприємствами, також є видаткові та товарно-транспортні накладні, які підписані обома сторонами та на них наявні відтиски печаток даних підприємств.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1. Статуту Концерну "Військторгсервіс", затвердженого Наказом Міністра оборони України від 15.11.2018 р. № 574 "Про внесення змін до статуту Концерну "Військторгсервіс", Позивач є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну, який належить до сфери управління Міністерства оборони України.

13.01.2021 р. на адресу Концерну "Військторгсервіс" надійшло доручення Головного управління майна та ресурсів, що опрацювання колективних звернень ряду суб`єктів господарювання, в тому числі ТОВ "Харківська філія забезпечення", адресованого до Кабінету Міністрів України 30.12.2020 р. та до Міністра оборони України 10.12.2020 р. щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс".

В даних викладених колективних зверненнях, з метою виконання умов договору № 283/2/20/3, укладеного між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс", концерном протягом 2020 року укладались договори з рядом суб`єктів господарювання, в т.ч. з ТОВ "Харківська філія забезпечення", які здійснили постачання продуктів харчування до військових частин від імені Концерну "Військторгсервіс" на суму близько 20000000,00 грн. Також згідно інформації Відповідача, Концерн "Військторгсервіс" має перед Відповідачем заборгованість в сумі 1,1 млн. грн.

13.02.2020 р. між Концерном "Військторгсервіс" та Міністерством оборони України було укладено договір № 286/2/20/3 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік).

Відповідно до п. 1.1. договору, Концерн "Військторгсервіс" як постачальник зобов`язався у 2020 році здійснити постачання замовнику - Міністерство оборони України у зумовлені строки продуктів харчування та сушених продуктів різних 15890000-3 (харчові продукти (комплект продуктів харчування за каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік).

Позивач зазначає, що з ТОВ "Харківська філія забезпечення" він ніколи не укладав договорів поставки продуктів харчування для забезпечення виконання договору з Міністерством оборони України, а тому не має перед Відповідачем жодних боргових зобов`язань.

В наданому колективному зверненні Відповідач вказує, що "Нашими підприємствами подані заяви до господарських судів до відповідача Концерну "Військ торгсервіс", що підтверджується наступними номерами судових справ (інформацію можливо отримати у вільному доступі (https://court.gov.ua): Однак, за даним посиланням відсутня будь-яка інформація про подачу з боку Відповідача будь-якого позову до Концерну взагалі. Тим самим, Відповідач сам підтверджує будь-які судові спори з Концерном та свідчить про поширення Відповідачем недостовірної інформації щодо Концерну.

На думку Позивача, Відповідач повідомляє недостовірну інформацію про те, що організація постачання продуктів харчування підприємством Відповідача проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до підприємств не надходило за весь період співпраці, адже неможливо здійснити постачання продуктів харчування, не маючи на це жодних договірних повноважень (прав та зобов`язань). Також Відповідач не міг надати Концерну товарний кредит на вказану суму та можливість формування Концерном податкового кредиту за свій рахунок.

Отже, як вказує Позивач, саме з цих підстав недостовірною, неправдивою та такою, що спрямована на завдання шкоди та діловій репутації Концерну відноситься і інша інформація, поширена Відповідачем у колективному зверненні на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України.

Також Позивач вказує, що з метою надання пояснень по фактам заявленим в колективному зверненні, адресованому Міністру оборони України Тарану А. та Кабінету Міністрів України щодо порушень прав ТОВ "Харківська філія забезпечення", Концерн окремо звертався до Відповідача з претензією про надання пояснень та спростування недостовірної інформації, але відповіді на них не одержав.

Концерн "Військторгсервіс" вважає безпідставність посилання Відповідача на порушення з боку керівництва Концерну, збільшення кількості працівників Концерну, оскільки право збільшувати або зменшувати кількість працівників та визначати розмір заробітної плати є виключним правом керівника Концерну, гарантоване та чітко визначене статутом Концерну.

Згідно п. 7.3. Статуту Концерну, Генеральний директор у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників Концерну, обирає форму і систему оплати праці, встановлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів, винагород, надбавок і доплат дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством; застосовує заходи заохочення та дисциплінарного стягнення до працівників Концерну.

Отже, Позивач зазначає, що наведена Відповідачем в колективному зверненні на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України інформація носить характер наклепу, не відповідає дійсності та свідчить про маніпулювання фактами з метою завдати шкоди діловій репутації Концерну "Військторгсервіс" та з метою її спростування керівництву Концерну довелось писати численні листи до Головного управління майна та ресурсів, Міністерства оборони України, заступника Міністра оборони України та Служби Безпеки України, в яких повністю спростовувати поширену Відповідачем недостовірну інформацію.

Відповідач у своєму відзиві заперечував проти заявленого позову, вважаючи його безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, обґрунтовуючи свій відзив, тим що згідно Договору №ВКС-3562 від 20.03.2020р. укладеного між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника філії "Південна" та ТОВ "Харківська філія забезпечення", відповідачем було поставлено до військових частин продуктів харчування на загальну суму 248 930 (двісті сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 39 коп., а у відповідності до Договору №09.04/П-2020 від 09 квітня 2020 року, укладеного між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника філії "Східна" та ТОВ "Харківська філія забезпечення", Товариством було поставлено продуктів харчування до військових частин на загальну суму 857 691 (вісімсот п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`яносто один) гривень 58 коп.

Так, відповідач зазначає, що звернувся до Господарського суду Харківської області про стягнення заборгованості з позивача (справа №922/1198/21), оскільки станом на 21 квітня 2021 року останнім несплаченим залишився борг на суму 92 992 (дев`яносто дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві тисячі) гривень 48 коп.

В листах, направлених міністру оборони та Міністерству оборони з боку Товариства не було надано недостовірної інформації, та відповідачу не має що спростовувати. Адже є договір №09.04/П-2020 від 09.04.2020р., акт звірки взаємних розрахунків, що підтверджує рух коштів між підприємствами, також є видаткові та товарно-транспортні накладні, котрі підписані обома сторонами, та на них наявні відтиски печаток даних підприємств.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню.

Факт поширення цієї інформації (звернення) сторонами не заперечувався.

Саме вказану інформацію (звернення), поширену саме як колективне звернення до Кабінету Міністрів України та до Міністра оборони України, а позивач просив визнати такі звернення, як недостовірною, такою, що принижує ділову репутацію, а також просив спростувати цю інформацію.

Відповідно до частини першої статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 4 Закону України «Про інформацію» передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (ст. 7 Закону України «Про інформацію»).

Згідно із статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

При цьому статтею 91 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 Цивільного кодексу України.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, відповідачем є юридична особа, в якій вона працює.

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Підставою для задоволення позову в справах про захист ділової репутації юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року в справі № 910/15148/17 та від 19 липня 2018 року в справі № 910/5117/17.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.

При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1).

Як зазначено в пункті 9 та 12 вказаної постанови відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Отже, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №347/1525/14-ц, від 13.02.2019 у справі №687/1125/16-ц, від 09.10.2019 у справі №183/175/16, від 13.03.2018 у справі № 910/2853/17.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд знаходить спростування тверджень Позивача, щодо відсутності у нього будь-яких договірних стосунків з Відповідачем на поставку продуктів харчування, а отже і відсутні підстави повернення коштів у наданих Відповідачем поясненнях у відзиві та доказах у вигляді Договорів поставки (а.с. 83-102). При цьому Позивачем такі твердження не спростовані, оскільки відсутні рішення судів по договорам зазначених у цих зверненнях (а.с. 23-32), які подавались як колективні, а Позивач звернувся до суду обравши у якості відповідача лише ТОВ "Харківська філія забезпечення".

Суд звертає увагу, що предметом зазначеного позову є не оцінка договорів і їх виконання або не виконання, чи наявність заборгованості або ЇЇ відсутність та т.і.

Звернення до суду щодо способу захисту права цивільного мало б бути вчинено за ч. 5 ст. 277 ЦК України.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "04" червня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін