ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 Справа № 917/1437/20

м.Полтава

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11", вул.Комарова,2б, м.Полтава, 36034

до Полтавської міської ради, вул.Соборності, 36, м.Полтава, 36000

ІІІ особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Промофіс" (, вул.Комарова,2б, м.Полтава, 36000)

про визнання незаконним та скасування рішення

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавської міської ради, в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Полтавської міської ради №157 від 11.06.2020р. "Про затвердження акта, складеного на засіданні комісії 28 травня 2020 року, з визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді, внаслідок порушення земельного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" при користуванні земельною ділянкою на вулПоловки,70"

2. Визнати протиправним та скасувати Акт з визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді, внаслідок порушення земельного законодавства від 28.05.2020 р., затверджений рішенням Полтавської міської ради №157 від 11.06.2020р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 24.09.2020.

28.09.2020 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує.

Ухвалою від 22.04.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 20.05.2021.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані документальні докази, суд встановив.

11.06.2020 Полтавською міською радою прийнято рішення № 157 «Про затвердження акта, складеного на засіданні комісії 28 травня 2020 року, з визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді, внаслідок порушення земельного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" при користуванні земельною ділянкою на вул. Половки, 70». Вказаним рішенням позивач затвердив акт, складений на засіданні комісії 28 травня 2020 року з визначення відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді Товариством з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" внаслідок порушення земельного законодавства за користування земельною ділянкою площею 7734кв.м. по вул. Половки, 70, нанесених Товариством з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" територіальній громаді м.Полтави, у зв"язку з порушенням земельного законодавства за період з 15 березня 2019 по 27 травня 2020 року в сумі 228050,83 грн.

Позивач не погоджується з даним рішенням, посилаючись на наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Промофіс 11" є власником 241/1000 часток промислових будівель, що знаходяться у м. Полтаві по вул.Половки, 70. Решта частин промислових будівель, що знаходяться у м. Полтаві по вул. Половки, 70 перебувають у власності декількох інших юридичних осіб. Земельна ділянка, розташована під промисловими будівлями, що знаходяться у м.Полтаві по вул. Половки,70, використовується спільно всіма співвласниками, окремого порядку користування не встановлено.

Позивач зазначає, що в обґрунтування рішення про нарахування штрафних санкцій відповідач посилається лише на акт комісії по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства від 28.05.2020, який затверджений рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 11.06.2020 №157, відповідно до якого розмір збитків, завданих власнику землі становить 228050,83 грн. З наданого розрахунку вбачається, що площа земельної ділянки, на яку нараховувались збитки, становить 7734 кв.м.

Проте, враховуючи, що земельна ділянка під промисловими будівлями, співвласниками яких є не тільки позивач, не сформована, а окремого порядку користування землею між усіма співвласниками не встановлено, неможливо вести мову про те, площа 7734 кв.м. використовуються позивачем ТОВ "Промофіс 11". Невідомо, чи в розпорядженні міської ради є достовірні відомості про те, якою частиною земельної ділянки користується ТОВ "Промофіс 11". Це, на думку позивача, вказує на необґрунтованість рішення комісії, а також на те, що воно не підкріплене достовірними документальними даними, які мають бути покладені в його основу.

Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За приписами статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у земельних відносин на території міст до яких, зокрема, належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання земельного та екологічного законодавства.

Частина 2 статі 19 Конституції України встановлює обов?язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Предметом спору у цій справі є питання щодо правомірності дій відповідача при ухваленні рішення щодо затвердження розміру визначених збитків, завданих позивачем як землекористувачем.

Частиною третьою статті 157 Земельного кодексу України встановлено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N 284, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що Виконком, вважаючи, що ТОВ "Нафтопром" завдало органу місцевого самоврядування збитків у вигляді неодержаних доходів, мав право та повноваження скласти акт про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також затвердити його відповідним рішенням.

Однак обов`язковою умовою надання правового захисту позивачу судом є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Оспорюваним рішенням Виконкому, зокрема, затверджено акт комісії по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства, за користування земельною ділянкою по вул. Половки,70 у м.Полтаві, відповідно до якого розмір збитків за користування ділянкою без правовстановлюючих документів з 15 березня 2019 по 27 травня 2020 року становить 228050,83 грн.

Ураховуючи наведене, повноваження відповідача обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку. Що стосується відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі рішення Виконкому. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, оскаржуване рішення Виконкому не створює жодних правових наслідків для ТОВ "Нафтопром", тому не може порушувати його прав чи охоронюваних законом інтересів.

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3-4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

За приписами ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, наведених обґрунтувань та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що правова позиція позивача не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 31.05.2021

Суддя Кльопов І.Г.