УХВАЛА

м. Київ

09.06.2021Справа № 910/7775/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши позовну заяву Приватного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ ІНСТИТУТ СУЧАСНОЇ ГЕШТАЛЬТ-ТЕРАПІЇ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «СТУДІЯ 1+1» про спростування відомостей, які не відповідають дійсності,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «УКРАЇНСЬКИЙ ІНСТИТУТ СУЧАСНОЇ ГЕШТАЛЬТ-ТЕРАПІЇ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «СТУДІЯ 1+1», в якому просить зобов`язати відповідача надати право представнику позивача спростувати поширені 12 липня 2020 року відомості в передачі «Клуб покинутих чоловіків» в програмі «ТСН тиждень», як такі, що не відповідають дійсності та порушують право на недоторканість ділової репутації Приватного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ ІНСТИТУТ СУЧАСНОЇ ГЕШТАЛЬТ-ТЕРАПІЇ», в спосіб зачитування рішення суду в програмі «ТСН тиждень» в строк 30 днів з часу набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 травня 2021 року позовну заяву було залишено без руху через її невідповідність вимогам ст. 162, 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Заявникові надавався строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

04 червня 2021 року від позивача надійшла заява в порядку усунення недоліків позову.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку про те, що заявником не виконано в повному обсязі вимоги ухвали суду від 24 травня 2021 року, у зв`язку з чим наявні підстави для повернення позову з огляду на наступне.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З наведеним кореспондуються положення п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України, які визначають, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Залишаючи позов Приватного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ ІНСТИТУТ СУЧАСНОЇ ГЕШТАЛЬТ-ТЕРАПІЇ» без руху, судом зауважено, що заявником в позовній заяві не було зазначено передбаченого законом способу захисту прав або інтересів, який він просить суд визначити у рішенні, в контексті прохальної частини позовної заяви.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

У позовній заяві та заяві, поданій в порядку усунення недоліків, позивач посилається на пункти 4 та 5 частини 2 статті 16 ЦК України, згідно яких, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення та примусове виконання обов`язку в натурі.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, з урахуванням зазначених правових норм, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес, спосіб його захисту та самостійно визначає учасників справи.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони », «суд знає право») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Отже, обраний заявником спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права.

Так, питання щодо спростування недостовірної інформації врегульовані статтею 277 ЦК України.

Згідно частин 1, 4, 7 цієї статті, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Загальні норми цивільного законодавства конкретизовані у спеціальному законодавстві, а саме у ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» від 21.12.1993 № 3759-XII (далі - Закон № 3759-XII).

Відповідно до частин 10, 13 цієї статті, телерадіоорганізація, яка зобов`язана поширити текст спростування, на вимогу громадянина чи представника юридичної особи може надати йому можливість зачитати власний текст і передати його в запису. У разі винесення судом рішення про спростування текст спростування поширюється телерадіоорганізацією в порядку, визначеному цим Законом.

Разом з цим, спосіб відновлення порушеного права, визначений позивачем у прохальній частині позову не передбачений положеннями ані Цивільного кодексу України, ані Закону № 3759-XII, що свідчить про недотримання вимог п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України та невиконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 24 травня 2021 року.

Частина 2 статті 237 ГПК України визначає, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, застосування принципу jura novit curia («суд знає закони », «суд знає право») суд вважає недоречним, оскільки обраний судом спосіб захисту прав або інтересів позивача може суперечити його волевиявленню, що, з огляду на основні принципи господарського судочинства (змагальність та диспозитивність) є неприпустимим.

За приписами частин 4 та 6 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Відповідно до ч. 8. ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 164, 172, 174, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Приватного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ ІНСТИТУТ СУЧАСНОЇ ГЕШТАЛЬТ-ТЕРАПІЇ» разом із доданими матеріалами - повернути заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Комарова