ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"31" травня 2021 р. м. Київ Справа № 5002-3/4277-2011

Господарський суд Київської області у складі судді Христенко О.О., розглянувши скаргу № 05-2/05 від 05.05.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 65052300 при примусовому виконані наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Грищенко Олександра Миколайовича, м. Київ

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю «Донське», м. Київ

про стягнення 2 463,49 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник): не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від ВДВС: не з`явився.

встановив:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.12.2011 позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Донське» на користь Фізичної особи-підприємця Грищенка Олександра Миколайовича 1 922,77 грн. пені, 177,92 грн. інфляційних втрат, 115,71 грн. 3% річних, 1 247,09 грн. за користування товарним кредитом, 102,00 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 07.12.2011 видано накази від 21.12.2011.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 09.07.2013 у даній справі № 5002-3/4277-2011 було замінено сторону (стягувача) у виконавчих провадженнях № 34382806 та № 34382703 згідно наказів господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 р. у справі № 5002-3/4277-2011, а саме - Фізичну особу-підприємця Грищенка Олександра Миколайовича замінено на його правонаступника ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

05.05.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до господарського суду Київської області із скаргою вих. № 05-2/05 від 05.05.2021 (вх. № 40/21 від 07.05.2021) на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (місто Київ).

Скаргу обґрунтовано тим, що державним виконавцем не вчинено необхідних дій, визначених Законом України «Про виконавче провадження» з метою належного виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 5002-3/4277-2011 за наказом господарського суду від 21.12.2011.

Частиною 1 ст. 342 ГПК України, передбачено, що скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 07.05.2021 та ухвали суду від 11.05.2021 скаргу ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» у справі № 5002-3/4277-2011 прийнято до розгляду суддею Христенко О.О.; розгляд скарги призначений в судовому засіданні на 31.05.2021.

Представник скаржника в судове засідання 31.05.2021 не з`явився, проте через канцелярію суду надав клопотання № 22-2/05 від 22.05.2021 (вх. № 12833/21 від 24.05.2021), в якому останній підтримав подану до суду скаргу та просив здійснювати розгляд скарги за відсутності його повноважного представника за наявними матеріалами.

Представники боржника та відділу ДВС в судове засідання 31.05.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про місце і час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник боржника будь-яких письмових пояснень щодо скарги, яка підлягає розгляду до суду не надіслав.

24.05.2021 через канцелярію суду від Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов лист вих. № 71279 від 18.05.2021, в якому останнім повідомлено про неможливість надати матеріали виконавчого провадження, у зв`язку із їх знищенням. Відділ ДВС зазначає про виконавчі провадження № 34382806 та № 34382703, а скаргу подано щодо бездіяльності державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження № 65052300.

Враховуючи те, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 342 ГПК України), а надання письмового відзиву на скаргу є правом, а не обов`язком учасника процесу, господарський суд вважає, що неявка скаржника, боржників та представника відділу ДВС в судові засідання не перешкоджає розгляду скарги за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши і перевіривши подані в підтвердження обґрунтування скарги докази, оцінивши письмові пояснення державного виконавця, судом встановлено.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.07.2012 у справі «Савіцький проти України» (заява № 38773/05) та від 05.07.2012 у справі «Глоба проти України» (заява № 15729/07) вказано, що право на суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України та практики Європейського суду з прав людини, рішення суду у справі № 5002-3/4277-2011, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавців.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно з ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

З аналізу вищевказаних норм випливає, що учасник виконавчого провадження має право звернутися до господарського суду з відповідною скаргою тільки на дії чи бездіяльність органів виконавчої служби, вчинені ними під час, у зв`язку та щодо примусового виконання останніми відповідних рішень господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») звернувся до господарського суду Київської області зі скаргою на дії відділу ДВС у справі № 5002-3/4277-2011.

В обґрунтування скарги скаржник посилається на те, що державним виконавцем не було вжито всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання, що спричинило передчасне, на думку скаржника, повернення стягувачу наказу господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 5002-3/4277-2011 постановою Солом`янського РВ ДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.04.2021.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону встановлено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, законодавчо закріплено імперативний обов`язок державного виконавця (усіх рівнів відповідно до визначеної структури) дотримуватись вимог Закону під час здійснення заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Приписами ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язки та права державного виконавця.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. (ч. ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 4 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до пункту 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 11 Інструкції, перевірка інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи або здійснення опису та арешту майна на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на територію вчинення таких дій, за дорученням державного виконавця.

Згідно з п.п. 11, 12 розділу І Інструкції, запит виконавця є письмовим документом, який є обов`язковим для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю інформації, документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень. Отримана інформація використовується органами державної виконавчої служби (приватним виконавцем) виключно із службовою метою. У вимозі, дорученні, запиті виконавця обов`язково зазначаються: найменування органу державної виконавчої служби, прізвище, ім`я та по батькові державного виконавця або прізвище, ім`я та по батькові приватного виконавця; дата відкриття та номер виконавчого провадження; реквізити виконавчого документа; строк виконання; наслідки невиконання.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Відповідно до частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

27.04.2021 старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу мотивовану тим, що згідно отриманих відповідей Податкової служби та МВС у боржника відсутні банківські рахунки та транспортні засоби; у боржника відсутнє нерухомого майно; згідно з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, виходом державного виконавця встановлено відсутність боржника за його місцезнаходженням.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Документи наявні в АСВП взагалі не містять відомостей щодо встановлення державним виконавцем факту належності боржнику рухомого та нерухомого майна, та вжиття заходів щодо розшуку такого майна.

Таким чином, суд встановив, що органом ДВС у виконавчому провадженні № 65052300 при примусовому виконанні наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 у справі № 5002-3/4277-2011 всі належні та допустимі виконавчі дії, в порушення ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», не вживалися.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що у державного виконавця не було достатніх та обґрунтованих підстав для винесення постанови від 27.04.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу, зважаючи на встановлені судом обставини вчинення державним виконавцем недостатнього обсягу виконавчих дій, які були б спрямовані на примусове виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Матеріали справи не підтверджують, що здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, оскільки обсяг таких заходів не можна вважати достатнім та необхідним.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що є незаконною та підлягає скасуванню постанова державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 65052300 від 27.04.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу, з огляду на що скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1-3, 18, 129, 339 - 345 ГПК України, господарський суд, -

постановив:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» № 05-2/05 від 05.05.2021 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 65052300 при примусовому виконані наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 у справі № 5002-3/4277-2011 задовольнити повністю.

2. Визнати неправомірними дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 65052300 при примусовому виконані наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 у справі № 5002-3/4277-2011, котрі виразились у винесені постанови від 27.04.2021 про повернення наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 у справі № 5002-3/4277-2011 стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

3. Визнати незаконною (скасувати) постанову державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.04.2021 про повернення наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2011 у справі № 5002-3/4277-2011 стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та може оскаржена відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання ухвали - 10.06.2021.

Суддя О.О. Христенко