ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021 справа № 914/640/21

За позовом: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК», м. Київ

до відповідача: ОСОБА_1 , м. Львів,

про: стягнення заборгованості в розмірі 110 931,85 грн,

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

позивача: Н.І. Гулкевич - представник;

відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 110 931,85 грн.

Ухвалою суду від 06.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 06.05.2021.

Рух справи відображено в ухвала х суду.

В судовому засіданні представник позивача, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати інших платежів, передбачених умовами договору.

В судове засідання 07.06.2021 представник відповідача не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. Причини неявки в судове засідання не повідомив.

Через відділ документообігу суду, 17.05.2021 (вх. №11447/21) відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити з наступних підстав:

- Позивач не надав доказів підписання заяви про надання кредиту фізичною особою - підприємцем Дмитрів М.С., також докази на погодження відповідача з вказаними у позові умовами та тарифами відсутні;

- Виписка по рахунку НОМЕР_1 за період з 22.06.218 по 11.02.2021 містить інформацію про нарахування прострочених відсотків у сумі 124,91 грн за кожен день, однак не підтверджує рух коштів по рахунку № НОМЕР_2 , на який згідно заяви про надання кредиту від 22.06.2018 встановлено кредитний ліміт. З даної виписки не вбачається посилання на договір згідно якого ці відсотки нараховуються;

- Виписка по рахунку НОМЕР_3 та по рахунку НОМЕР_4 за період 22.06.2018 по 11.02.2021 не містять інформації про рахунок № НОМЕР_2 , на який встановлено ліміт;

- Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, а також, що документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів мали місце умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати комісії, та зокрема саме в зазначеному в цих документах, що додані позивачем до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Не погоджуюсь з позицією відповідача, позивач 01.06.2021 (вх. №12838/21) подав до суду пояснення від 01.06.2021 б/н, в яких зазначив, що електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Відтак, позивач стверджує, що електронний підпис повністю відповідає ч. 2 ст. 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги», тому підстави для визнання правочину недійсним - відсутні.

В судовому засіданні 07.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2018 Фізичною особою - підприємцем Дмитрів М.С. було підписано заяву про надання кредиту за послугою «Кредитний ліміт на поточний рахунок ОСОБА_1 «Підприємницький» шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунку НОМЕР_5 на умовах, які зазначені в заяві.

Мета кредиту: поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта; вид кредиту: овердрафтовий кредит; мінімальний розмір ліміту - 10000,00 грн; максимальний розмір ліміту - 75000,00 грн; розмір відсоткової ставки: 30%; розмір щомісячної комісії - 0,5% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня, в будь-який з днів за попередній місяць; пільговий період - 55 днів; термін користування - 12 місяців.

Підписанням цієї заявки клієнт на підставі ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання послуг «Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця «Підприємницький», що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» в мережі Інтернет, та які разом із заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, цією заявкою становлять кредитний договір між банком та клієнтом отримав шляхом самостійного роздрукування. Кредитний договір вступає в силу з моменту підписання клієнтом цієї заявки шляхом накладення електронно цифрового підпису у Приват24 для бізнесу. Дана заявка була підписана з боку клієнта та банку шляхом накладання електронно-цифрового підпису.

Згідно п. 3.2.6.1.4 Умов та Правил клієнт приєднується до договору шляхом підписання заяви на відкриття рахунку та анкети про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та Заявки на отримання послуг «Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця «Підприємницький» в Приват24 для бізнесу із використанням кваліфікованого електронного підпису, що разом з цими Умовами та Правилами становлять кредитний договір.

Відповідно до статті 634 ЦК України договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, є договором приєднання.

За своєю правовою природою правовідносини між банком та клієнтом є кредитними, які урегульовані в нормах цивільно-правового зобов`язального інституту «Позика. Кредит. Банківський вклад» (гл. 71 Цивільного кодексу України) та інших відповідних правових актах.

Відповідно до п. 3.2.6.1.5 Умов ліміт встановлюється банком на кожний операційний день. Розмір ліміту розраховується відповідно до затвердженої внутрішньобанківської методики на підставі даних про рух грошових коштів по поточному рахунку, платоспроможності кредитної історії та інших показників відповідно до внутрішньобанківських нормативів та положень і нормативних актів Національного банку України.

Сторони узгодили, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку (п. 3.2.6.1.7 Умов). Вказане погодження в тому числі міститься у заявці, з якою звернувся відповідач до банку.

Позивачем долучено до матеріалів справи довідку вих.№80622LVT6S0RG від 17.02.2021 про розміри встановлених кредитних лімітів надана клієнту: ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідачу було встановлено такі кредитні ліміти: 22.06.2018 - 75000,00 грн, 01.04.2019- 0 грн, 04.04.2019-75000,00 грн, 27.06.2019 - 0 грн, 28.06.2019 - 75000,00 грн, 22.08.2019- 0 грн, 23.08.2019 - 75000,00 грн, 28.12.2019 - 1000,00 грн, 11.11.2020- 0 грн.

Згідно Додаткової угоди від 27.12.2019 б/н до кредитного договору «Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи - підприємця «Підприємницький» б/н від 22.06.2019 сторони узгодили максимальний розмір ліміту - 100000,00 грн. Матеріали справи містять докази накладення електронного цифрового підпису відповідачем 27.12.2019 на заявку на отримання послуг Кредитний ліміт на поточний рахунок «Підприємницький»

Наявними у матеріалах справи банківськими виписками з 22.06.2018 по 11.02.2021 підтверджується отримання фізичною особою-підприємцем Дмитрів Марією Сильвестрівною кредитних коштів, а також те, що відповідач користувався кредитними коштами, в рамках встановленого банком кредитного ліміту і більше того, протягом певного часу здійснювалось погашення кредиту.

Розрахунок процентів за користування кредитом банк проводить щоденно, починаючи з моменту виникнення на поточному рахунку клієнта дебетового сальдо при закритті банківського дня до повного погашення заборгованості з кредитом за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. День повернення кредиту в часовий інтервал розрахунку процентів не включається. Сплата процентів за користування кредитом у поточному місяці здійснюється з першого по останнє число наступного місяця. Проценти, що не сплачені в строк, що зазначений в абз 3 цього пункту, вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно п 3.2.6.2.3.10) (п. 3.2.6.3.5 Умов).

Однак, як зазначає позивач, відповідач в період з 01.12.2020 по 11.02.2021 належним чином не виконував свого обов`язку щодо повернення кредиту та сплати інших платежів, передбачених умовами договору.

Відтак, позивач звернувся з позовом до Господарського суду Львівської області з матеріально - правовою вимогою про стягнення з відповідача з відповідача заборгованості за договором б/н від 22.06.2018 - в розмірі 110931,85 грн, з яких: 99928,89 грн - заборгованість за кредитом; 10503,32 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 499,64 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом.

Крім того, позивач вказує на те, що 13.11.2020 відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтями 11, 509 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Статті 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України передбачають, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту, сплаті відсотків за користування кредитними коштами в передбачені строки не виконав.

Згідно з п. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до п. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з поданої позивачем довідки про встановлені розміри кредитних лімітів, відповідач зобов`язаний був повернути у повному обсязі кредитні кошти 11.11.2020, однак, кошти не були повернуті.

Суд наголошує, що в заявці на отримання кредиту, відповідач погодився, що розмір кредитного ліміту може змінюватись банком в односторонньому порядку з урахуванням певних обставин.

Також не знаходить свого підтвердження і заперечення відповідача щодо відсутності доказів підписання заяви про надання кредиту фізичною особою - підприємцем Дмитрів М.С., та доказів на погодження відповідача з вказаними у позові умовами та тарифами, зважаючи на наступне.

Правочини між юридичними особами, згідно зі ст. 208 ЦК, належить вчиняти в письмовій формі.

Вимоги щодо письмової форми встановлено в ст. 207 ЦК, а саме: зміст правочину має бути зафіксовано в одному чи декількох документах (у тому числі в електронних), які підписані сторонами (скріплення печаткою - за домовленістю сторін).

Варто звернути увагу, що Цивільний кодекс ототожнює письмову та електронну форму вчинення правочину (ст. 205 ЦК), а підписання та скріплення печаткою електронного документа регламентовані Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», який був чинний на момент укладення правочинів.

Так, у визначенні поняття «оригінал електронного документа» в ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний цифровий підпис прирівнюється до власноручного.

Закон України «Про електронний цифровий підпис» встановлює певні вимоги визнання ЕЦП рівним власноручному підпису: ЕЦП підтверджено з використанням чинного на момент накладення підпису посиленого сертифіката ключа, якому відповідає особистий ключ підписувача, за допомогою надійних засобів цифрового підпису.

Так, виходячи з наведеного, укладення угод в електронній формі з використанням сторонами ЕЦП є повністю правомірним.

В підтвердження підписання договору в електронному вигляді позивачем надано суду копію електронного документа та роздрукований звіт про перевірку цього документа.

Так, як вже зазначалось вище, перевіривши чинність підписів та сертифікатів за допомогою онлайн сервісів перевірки кваліфікованого електронного підпису, суд встановив, що заявки про отримання послуг Кредитний ліміт на поточний рахунок містять підпис підписувача ОСОБА_1, час накладення КЕП: 22.06.2018 та 27.12.2019.

Враховуючи вищезазначене, станом на дату прийняття рішення обов`язок по поверненню кредитних коштів у повному обсязі настав, заборгованість по кредиту в розмірі 99928,89 грн, відповідача перед банком належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України).

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.2 ст.1056-1 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи, а саме, детальним розрахунком заборгованості відповідача, який був перевірений судом і визнаний обґрунтованим та не спростований відповідачем сума відсотків за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника становить 10503,32 грн.

Відповідач доказів в спростування наведених позивачем обставин не надав. Доказів, які б свідчили про сплату наявної за договором від 22.06.2018 заборгованості відповідачем не додано, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та вірогідних доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів за кредитним договором від 22.06.2018 року в сумі 99928,89 грн, як і не містять доказів сплати процентів за користування такими коштами у розмірі 10503,32 грн.

При зверненні до суду позивач також просив суд стягнути на його користь заборгованість по комісії за користування кредитом - 499,64 грн.

Згідно з п. 3.2.6.3.1 Умов та Правил за користування кредитом клієнт сплачує банку комісію за управління фінансовим інструментом, далі - комісія, в розмірі, зазначеному в тарифах банку, що діють на момент надання кредиту. Комісія сплачується щомісяця до 1 числа місяця, що слідує другим за місяцем, в якому виникло дебетове сальдо, від суми максимального дебетового сальдо, що виникло на поточному рахунку клієнта. Комісія, що не сплачена в строк, що зазначений в цьому пункті вважається простроченою (крім випадків розірвання договору згідно п 3.2.6.2.3.10).

Суд перевірив розрахунок комісії, здійснений позивачем та вважає його обґрунтованим та арифметично вірним. А тому заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 499,64 грн підлягає стягненню з відповідача.

Як вже зазначалось,13.11.2020 відповідачем була припинена господарська діяльність, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/8729/18 від 13.02.2019 року.

Враховуючи те, що позивачем подано належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази на підтвердження позовних вимог, які відповідачем не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 99928,89 грн заборгованості за кредитом, 10503,32 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 499,64 грн заборгованості по комісії за користування кредитом обґрунтовані матеріалами справи та підлягають до задоволення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 2270,00 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 247-250 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДПРОУ НОМЕР_6 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ) заборгованість у розмірі 110 931,85 грн, з яких: (99928,89 грн - заборгованість за кредитом, 10503,32 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 499,64 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом) та 2270,00 грн відшкодування витрат про сплату судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09.06.2021.

Суддя Н.Є. Березяк