ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

13.05.2021 р. м. Ужгород Справа № 907/133/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Діамант, м. Ужгород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород, м. Київ

про розірвання договору купівлі-продажу від 22.06.2017 року, повернення об`єкту нерухомого майна об`єкту незавершеного будівництва, торгово-офісних приміщень, реконструйованих з власної будівлі літ. А; А; А, та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а; скасування запису про державну реєстрацію права власності та стягнення 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу та 603 572 грн. 10 коп. трьох процентів річних,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача (в режимі відеоконференції) Дудяк Р.А., адвокат, ордер серії

ВС № 1024181 від 20.05.2020 року

Відповідача Куштан В.В., адвокат, ордер серії АО № 1023344 від 08.02.2021 року

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Діамант, м. Ужгород заявлено позов до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород, м. Київ про розірвання договору купівлі-продажу від 22.06.2017 року, повернення об`єкту нерухомого майна об`єкту незавершеного будівництва, торгово-офісних приміщень, реконструйованих з власної будівлі літ. А; А; А, та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а; скасування запису про державну реєстрацію права власності та стягнення 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу та 603 572 грн. 10 коп. трьох процентів річних.

Позивач просить суд задоволити позов повністю, обґрунтовуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 в частині повної та своєчасної сплати за придбаний об`єкт нерухомого майна незавершене будівництво, торгово офісні приміщення, реконструйовані з власної будівлі літ. А; А; А, та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а.

Вважаючи здійснення відповідачем тільки часткового розрахунку за придбаний об`єкт нерухомого майна та земельну ділянку, на якій він розміщений, істотним порушенням умов договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, в результаті якого продавець значною мірою позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору, а саме, недоотримав від покупця грошові кошти у розмірі 700 000 доларів США, позивач просить суд розірвати такий договір купівлі продажу.

Із покликанням на умови договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, якими сторони передбачили графік розстрочення платежів за придбаний об`єкт, позивач вважає, що до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ст. ст. 694, 695 Цивільного кодексу України, а тому, просить суд задоволити вимогу про повернення проданого та неоплаченого в повній мірі об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки, на якій він розміщений.

Враховуючи здійснення відповідачем реєстрації придбаного нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач просить суд задоволити і вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача, як похідну від вимог про розірвання договору купівлі продажу та повернення майна.

Поряд з цим, покликаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, позивач просить стягнути з відповідача суму 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу на підставі п. 2 договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 та 603 572 грн. 10 коп. 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

У встановлений судом строк, відповідач відзиву на позов у порядку ст. 165 ГПК України суду не подав. Однак, такий відзив поданий відповідачем через канцелярію суду 08.02.2021 року. Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву на позовну заяву та поновити відповідачу строк на подачу відзиву на позов. В обґрунтування пропущеного строку на подання відзиву відповідач посилається на те, що він не зміг подати відзив у встановлений судом строк, оскільки позовну заяву та копії матеріалів, а також ухвали суду не отримував, а позовну заяву він отримав тільки 04.02.2021 року після можливості підключення до електронного суду. Крім того, посилається на введення на території України карантину.

Ухвалою господарського суду від 08.02.2021 року про закриття підготовчого провадження у справі та призначення даної справи до судового розгляду по суті суд констатував, що відповідачем, всупереч вимогам ухвали суду від 11.09.2020 року, не було подано відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, а відтак, пропущено строк на подання відзиву, і наведені відповідачем причини пропуску такого строку, не підтверджують поважності причин пропуску строку на подання відзиву, що є підставою для залишення такого відзиву без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Разом з тим, оскільки поданий відповідачем до суду відзив на позов у відповідності до вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України був надісланий позивачу, останній подав до суду відповідь на відзив б/н від 24.02.2021 року, якою в тому числі наголосив на поданні відповідачем відзиву з пропуском встановлених судом строків.

Після закриття підготовчого провадження у даній справі та призначення справи до судового розгляду по суті, відповідач подав до суду заяву б/н від 03.03.2021 року, якою у зв`язку пропуском позивачем строку спеціальної позовної давності, визначеної положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, в частині вимог про стягнення суми 1 846 151 грн. 17 коп. штрафу, просить суд відмовити в задоволенні позову у цій частині, а також у зв`язку з помилковістю здійснених позивачем розрахунків штрафних санкцій поза межами визначеного ч. 6 ст. 232 господарського кодексу України шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення суми 72 300 грн. 19 коп. штрафу.

Оскільки аргументи щодо пропуску позивачем строків позовної давності в частині позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій відповідачем викладалися і у змісті поданого до суду відзиву на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив виклав свої аргументи щодо наведених відповідачем обґрунтувань пропуску строку позовної давності.

Зокрема, позивач вказує, що позовна вимога про стягнення грошей є додатковою вимогою до основної вимоги про розірвання договору та повернення майна, а тому перебіг позовної давності до позовної вимоги про стягнення грошей починається з дня перебігу позовної давності до основної вимоги, тобто, з 11.03.2020 року дня, наступного після кінцевого строку розрахунку за договором.

Крім того, позивач просить суд при вирішенні питання про застосування строків позовної давності врахувати те, що із суми 3 151 603 грн. 60 коп., яка заявлена до стягнення позивачем, штраф складає суму 2 548 031 грн. 50 коп., а 603 572 грн. 10 коп. це сума нарахованих 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, до якої не може бути застосована спеціальна позовна давність.

Поданим суду клопотанням б/н від 05.03.2021 року представник позивача просить стягнути із відповідача суму 18 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

заслухавши учасників справи,

суд встановив:

22 червня 2017 року між Товариством з обмеженого відповідальністю Діамант (продавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород (покупцем, відповідачем у справі) укладено Договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1142 (наділі Договір), за умовами п. 1.1. якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає об`єкт нерухомого майна незавершене будівництво, торгово офісні приміщення, реконструйовані з власної будівлі літ. А; А'; А" та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вулиця Волошина, будинок 18а (надалі об`єкт) за ціною та на умовах, визначених в цьому Договорі.

У відповідності до пункту 2.1. договору, сторони, керуючись ст. ст. 524, 533 Цивільного кодексу України, домовились встановити грошовий еквівалент загальної вартості об`єкту в іноземній валюті, а саме, в доларах США (USD). Сторони оцінюють об`єкт у 19 522 500 грн. без ПДВ, що становить 750 000 доларів США за курсом продажу доларів США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів станом на дату, що передує даті підписання цього договору і становить 26,03 гривень за один долар США.

Пунктом 2.2. Договору сторони обумовили, що за домовленістю сторін, розрахунок по даному договору здійснюватиметься щомісячно рівними платежами до десятого числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2017 року по березень 2020 року включно, шляхом перерахування відповідної суми в гривні, що становитиме еквівалент 25 000 доларів США за курсом продажу доларів США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів станом на дату, що передує даті сплати відповідного платежу. Якщо зазначена вище дата припадає на святковий або неробочий день, такий платіж сплачується на наступний за ним робочий банківський день. У випадку затримки виплати за цим договором чергового платежу більше, ніж на один місяць, покупець повинен сплатити продавцю штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, від розміру відповідного простроченого платежу за цим Договором. Покупець має право здійснити повну оплату вартості об`єкту з випереджанням дат, визначених підпунктами 2.1. та 2.2. цього договору, за умови попереднього письмового повідомлення продавця про таку оплату не менше ніж за 10 календарних днів (п. 2.5. Договору).

Передача об`єкту у відповідності до умов п. 3.1. Договору здійснюється продавцем покупцю в день підписання та нотаріального посвідчення даного Договору. Передача об`єкту здійснюється продавцем покупцю у день укладення даного Договору, протягом якого уповноважені представники продавця та покупця зобов`язані підписати акт приймання передачі об`єкту, який засвідчує передачу продавцем та прийняття покупцем об`єкту.

Право власності на придбаний об`єкт виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в порядку, визначеному Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (п. 3.2. Договору).

За умовами Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 кожна сторона зобов`язана належним чином виконувати обов`язки, покладені на неї цим Договором та сприяти другій стороні у виконанні своїх обов`язків, а покупець (відповідач у справі) зобов`язаний, зокрема, провести розрахунок відповідно до п. 2.1. Договору (п. п. 4.1., 4.4.1. Договору).

У пункті 6.1. Договору сторони погодили, що усі спори, які виникають при виконанні умов даного Договору, вирішуються шляхом переговорів. Якщо сторони протягом місяця не досягли домовленості, то спір передається на розгляд судових органів у порядку, встановленому чинним законодавством.

Актом передачі приймання б/н від 22.06.2017 року підтверджено передачу продавцем та прийняття покупцем об`єкту нерухомого майна незавершеного будівництва, торгово офісних приміщень, реконструйованих з власної будівлі літ. А; А'; А" та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вулиця Волошина, будинок 18а.

На виконання умов Договору, 12.10.2017 року покупець (відповідач у справі) сплатив на рахунок продавця 25 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 665 000 грн., а 27.12.2017 року суму 25 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 696 750 грн.

Покликання на неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 зобов`язань в частині повного та своєчасного розрахунку за придбаний об`єкт стало підставою звернення позивача до суду із даним позовом про розірвання договору купівлі продажу від 22.06.2017 року, повернення об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію права власності та стягнення 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу, 603 572 грн. 10 коп. трьох процентів річних.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Як встановлюють приписи ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі продажу строк, то продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 Цивільного кодексу України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі і розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку, вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

З аналізу норм статей 638, 655 657, 689, 691, 692 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна є істотною умовою договору купівлі продажу, а обов`язок з оплати товару є основним обов`язком покупця. Отже, порушення покупцем обов`язку щодо повної оплати фактично переданого нерухомого майна є істотним порушенням договору.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 24.09.2019 року у справі № 911/4706/15.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов укладеного між сторонами Договору, відповідачем лише частково здійснено оплату придбаного об`єкту на суму 50 000 доларів США, що еквівалентно сумі 1 361 750 грн., та підтверджується долученими до матеріалів справи банківськими виписками по особовому рахунку позивача за 12.10.2017 року та 27.12.2017 року.

Таким чином, заборгованість відповідача за придбаний об`єкт по договору становить 700 000 доларів США, що свідчить про невиконання відповідачем істотної умови договору.

Невиконання Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 відповідачем (покупцем) в частині не здійснення розрахунків за придбане майно є істотним порушенням договору, що призвело до завдання шкоди продавцю (позивачу), оскільки дані обставини позбавили останнього того, на що він розраховував під час укладення договору, а саме, отримання оплати від відчуження свого майна в сумі 700 000 доларів США та використання таких коштів на власний розсуд.

Враховуючи встановлені судом обставини, факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо повного розрахунку за договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, суд дійшов висновку, що вимога Товариства з обмеженою відповідальністю Діамант про розірвання Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлено вимогу про зобов`язання відповідача повернути позивачу об`єкт продажу за Договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 незавершене будівництво, торгово офісні приміщення, реконструйовані з власної будівлі літ. А; А; А, та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а, який залишився неоплаченим відповідачем.

За підрахунками позивача, відповідач оплатив позивачу тільки 6,67% від купівельної (договірної) ціни об`єкту продажу за Договором від 22.06.2017 року № 1142.

Законодавством унормовані певні особливості врегулювання відносин, які виникають із договорів купівлі продажу майна з відстрочкою або розстрочкою платежу.

Так, відповідно до ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом. Відстрочення це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України. Розстрочення це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами в більш пізні строки, ніж це передбачено ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Положення частин 2 6 ст. 694 Цивільного кодексу України, зокрема і щодо прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюються на продаж товарів у кредит як з відстроченням, так і з розстроченням оплати.

При цьому, приписи ст. 695 Цивільного кодексу України встановлюють, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Виходячи зі змісту умов Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, яким передбачено, що розрахунок по даному договору здійснюватиметься щомісячно рівними платежами до десятого числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2017 року по березень 2020 року включно, шляхом перерахування відповідної суми в гривні, що становитиме еквівалент 25 000 доларів США за курсом продажу доларів США на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів станом на дату, що передує даті сплати відповідного платежу, суд доходить висновку, що такий договір за своєю правовою природою є договором купівлі продажу в кредит з розстроченням платежу, а тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. ст. 694, 695 Цивільного кодексу України.

Оскільки відповідач не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, то позивач вправі вимагати повернення проданого товару.

При цьому, сплата відповідачем частини вартості проданого за Договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 об`єкту не впливає на висновки суду щодо невиконання відповідачем умов зазначеного Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, що відповідно до ст. ст. 651, 695 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання договору та повернення об`єкту продажу.

Аналогічних висновків щодо застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах притримується і Верховний Суд у постановах від 30.06.2020 року № 369/4128/16, від 16.10.2018 року № 910/23976/16.

Із покликанням на умови п. 3.2. Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 та здійснення відповідачем реєстрації придбаного нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач просить суд задоволити вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача, як похідну від вимог про розірвання договору купівлі продажу та повернення майна.

За умовами п. 3.2. Договору, право власності на придбаний об`єкт виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в порядку, визначеному Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З інформації, наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що 22.06.2017 року зареєстровано право власності відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород на об`єкт нерухомого майна незавершене будівництво, торгово офісні приміщення, реконструйовані з власної будівлі літ. А; А; А, загальною площею 607 кв.м., 91% готовності, за адресою: м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 21062335) та земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0048, площею 0,0228, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: м. Ужгород, вул. Волошина, будинок 18а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 21062487).

За змістом ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству, який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року, тобто на час звернення позивача з даними позовом до суду та ухвалення судового рішення за такими позовними вимогами, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон не передбачає, тому, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав у цій частині в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже, неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Зважаючи на те, що з 16.01.2020 року і на час ухвалення рішення у даній справі, матеріально правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, суд зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, обраний ним при зверненні з позовом у даній справі, а саме, шляхом скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно та земельну ділянку.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

На підставі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Покликаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, позивач просить стягнути з відповідача суму 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу на підставі п. 2.2. договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 та 603 572 грн. 10 коп. 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлюють положення розділу 2 договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, зокрема пункту 2.2., у випадку затримки виплати за цим договором чергового платежу більше, ніж на один місяць, покупець повинен сплатити продавцю штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від розміру відповідно простроченого платежу за цим Договором.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142 в частині повного та своєчасного розрахунку за придбаний об`єкт, і прострочення в оплаті чергових платежів, погоджених умовами Договору, виходить за межі одного місяця, продавець (позивач у справі) має право на виплату покупцем штрафу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від розміру відповідно простроченого платежу.

При цьому, позивачем здійснено нарахування штрафу за кожним окремо із 27 прострочених платежів, починаючи платежем за листопад 2017 року та закінчуючи платежем за січень 2020 року.

Здійснюючи розрахунок заявленої до стягнення з відповідача суми 2 548 031 грн. 50 коп. штрафу, позивач обраховує штраф по кожному простроченому платежу за період його прострочення, відтерміновуючи початок періоду нарахування штрафу на один місяць від дня виникнення прострочки по кожному із прострочених платежів на підставі п. 2.2. Договору купівлі продажу.

В результаті такого підходу в нарахуванні штрафу, позивачем обраховується штраф від суми кожного простроченого чергового платежу за 182 днів (6 місяців), але із зміщенням періоду нарахування на один місяць від дати виникнення прострочки та, як наслідок, із виходом на один місяць за межі шестимісячного строку нарахування пені, що повинен обраховуватися від дати виникнення прострочки кожного конкретного платежу.

Відповідач заперечив законність такого порядку нарахування пені та вважає, що він суперечить приписам цивільного законодавства, а також просить застосувати до вимог про стягнення штрафу наслідки пропуску позивачем строків спеціальної давності щодо вимог про стягнення штрафу за простроченими платежами до 11.03.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До деяких вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, скорочена позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Отже, аналіз наведених норм Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу), обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року № 727/9352/17, Касаційного цивільного суду від 31.01.2019 року № 328/2872/16-ц.

В даному випадку, позивач звернувся до суду із позовного заявою 13.03.2020 року, що підтверджується поштовою накладною № 550 від 13.03.2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи необхідність обрахування строку позовної давності про стягнення штрафу із дня, наступного за тим, у якому мав бути сплачений кожний черговий платіж, погоджений умовами Договору купівлі продажу від 22.06.2017 року № 1142, а також дату звернення позивача до суду із даним позовом (13.03.2020 року), поза межами строку позовної давності є вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за простроченими платежами до 12.03.2019 року. Загальна сума позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, заявлених за межами строку позовної давності, у стягненні яких належить відмовити, складає суму 1 846 151 грн. 17 коп.

Разом з тим, здійснюючи перевірку нарахування позивачем штрафних санкцій за простроченими платежами в межах строку позовної давності, а саме, з 13.03.2019 року судом встановлено наступні обставини.

В силу ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, приписами частини шостої ст. 232 Господарського кодексу України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачену більшу або меншу тривалість цього періоду, однак, його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у постановах від 20.08.2020 року № 902/959/19, від 12.06.2018 року № 910/4164/17.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначити у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.2. Договору сторони погодили, що розрахунок по даному договору здійснюватиметься щомісячно рівними платежами до десятого числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2017 року по березень 2020 року включно.

Відповідно до вищевикладеного, аналізу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та умов укладеного Договору, шестимісячний строк, протягом якого можливе нарахування санкцій починає обраховуватися з дня, наступного за останнім днем виконання, тобто, 11 числа чи наступного за ним робочого банківського дня, якщо зазначена дата припадає на святковий або неробочий день, відповідного місяця, у випадку, якщо платіж не був здійснений.

При цьому, сторонами у договорі було визначено, що у випадку затримки виплати за цим договором чергового платежу більше, ніж на один місяць, покупець повинен сплатити продавцю штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від розміру відповідного простроченого платежу за цим договором.

Проте, наведена умова ніяким чином не продовжує шестимісячного строку, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а лише вказує на те, що нарахування штрафних санкцій в межах шестимісячного строку починається у випадку затримки виплати за договором більше ніж на один місяць.

А тому, судом здійснено перерахунок нарахованих позивачем штрафних санкцій за простроченими платежами в межах строку позовної давності з березня 2020 року по січень 2021 року, визначаючи датою початку розрахунку не день, наступний за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, а ту саму дату, яка визначена позивачем з покликанням на п. 2.2. Договору, оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі заявленого позивачем періоду нарахування. Кінцева дата розрахунку штрафних санкцій за кожним із прострочених відповідачем чергових платежів визначена судом із врахуванням неможливості нарахування штрафних санкцій за межами встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Внаслідок здійсненого судом перерахунку, штрафні санкції, які підлягають стягненню з відповідача за порушення ним строків розрахунків по кожному із чергових платежів, визначених умовами Договору, в межах позовної давності, складає суму 630 074 грн. 28 коп.

Решта штрафу позивачем нарахована відповідачу безпідставно, стягненню не підлягає.

Між тим, положення ст. 625 Цивільного кодексу встановлюють, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки сума нарахованих трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України не підпадає під визначення штрафних санкцій, на таку суму річних не поширюється позовна давність згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 12.02.2020 року № 917/1421/18.

Здійснивши перевірку нарахування позивачем трьох процентів річних за кожним із прострочених відповідачем чергових платежів, судом встановлено, що сума 603 572 грн. 10 коп. трьох процентів річних обрахована вірно та підставно.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

З врахуванням вищенаведеного в сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме, розірвання договору купівлі продажу від 22.06.2017 року, повернення Товариству з обмеженою відповідальності Діамант, об`єкту нерухомого майна незавершеного будівництва, торгово офісних приміщень та земельної ділянки, на якій вони розташовані, а також стягнення з відповідача суми 630 074 грн. 28 коп. штрафу та 603 572 грн. 10 коп. трьох процентів річних.

В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 231 758 грн. 60 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як встановлюють положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні на користь якої ухвалено рішення. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

В межах даної справи позивачем здійснено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 18 000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомогу від 02.03.2020 року, рахунком № 03 від 03.03.2020 року, платіжним дорученням № 649 від 04.03.2021 року, банківською випискою по рахунку Адвокатського об`єднання Павленко та партнери за 04.03.2021 року, додатковим договором № 1 від 05.03.2021 року до договору про надання правової допомоги від 02.03.2020 року, актом прийому передачі наданих правових послуг від 05.03.2021 року за договором про надання правової допомоги від 02.03.2020 року.

Так, між позивачем у справі Товариством з обмеженою відповідальністю Діамант та Адвокатським об`єднанням Павленко та партнери 02.03.2020 року укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого за надання правової допомоги, визначеної цим договором, клієнт виплачує адвокатському об`єднанню гонорар, розмір якого визначається відповідно до акту прийому передачі наданої правової допомоги, що підписується обома сторонами, з попереднім виставленням адвокатським об`єднанням відповідного рахунку.

02.02.2020 року Адвокатським об`єднанням Павленко та партнери виставлено до оплати позивачем рахунок № 03 на суму 18 000 грн. з ПДВ, яка останнім оплачена 04.03.2021 року згідно платіжного доручення № 649 від 04.03.2021 року та зарахована на рахунок Адвокатського об`єднання Павленко та партнери 04.03.2021 року (банківська виписка від 04.03.2021 року).

Додатковим договором № 1 від 05.03.2021 року сторони внесли зміни до договору про надання правової допомоги від 02.03.2020 року, якими затвердили перелік робіт, наданих Адвокатським об`єднанням Павленко та партнери позивачу при розгляді даної справи № 907/133/20, зокрема, підготовка розрахунку штрафу (4 год.); підготовка розрахунку 3% річних (2 год.); складення позовної заяви (4 год.); оформлення описів вкладення та повідомлень про вручення, підготовка платіжних реквізитів для сплати судового збору (1 год.); складення клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (0,5 год.); представництво позивача у судовому засіданні 26.05.2020 року в режимі відеоконференції (1 год.); написання клопотання про уточнення контактних даних відповідача, оформлення поштових документів та відправка клопотання (1 год.); представництво позивача у судовому засіданні 06.07.2020 року в режимі відеоконференції (1 год.); представництво позивача у судовому засіданні 18.08.2020 року в режимі відеоконференції (1 год.); представництво позивача у судовому засіданні 11.09.2020 року в режимі відеоконференції (1 год.); складення заяви про відвід судді, оформлення поштових документів та відправка заяви (1,5 год.); представництво позивача у судовому засіданні 08.02.2021 року в режимі відеоконференції (1 год.); написання відповіді на відзив (4 год.); оформлення поштових документів на відправку відповіді на відзив відповідачу та його представнику (1год.).

05.05.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю Діамант та Адвокатським об`єднанням Павленко та партнери підписано акт прийому передачі наданих правових послуг, яким підтверджено надання послуг, перелік яких визначено додатковим договором № 1 від 05.03.2021 року, на суму 18 000 грн.

Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що у даній справі частково задоволено позовні вимоги позивача, суд на підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України, здійснивши перерахунок розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне частково задоволити заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведені положення процесуального законодавства, беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом Адвокатського об`єднання Павленко та партнери Дудяк Р.А. професійної правничої допомоги у цій справі, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог у даній справі, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 8 609 грн. 04 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Розірвати договір купівлі продажу від 22.06.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Діамант, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. А. Волошина, будинок, 18А (код ЄДРЮОФОПтаГФ 01548183) та Товариством з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород, 01601, Печерський район, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 13/1, кімната 508-А (код ЄДРЮОФОПтаГФ 38450631), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1142.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальності Діамант, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. А. Волошина, будинок, 18А (код ЄДРЮОФОПтаГФ 01548183) об`єкт нерухомого майна незавершене будівництво, торгово офісні приміщення, реконструйовані з власної будівлі літ. А; А'; А", та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,0228 га, кадастровий номер :06:001:0048, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вулиця Волошина, будинок 18а (вісімнадцять а).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Новий Ужгород, 01601, Печерський район, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 13/1, кімната 508-А (код ЄДРЮОФОПтаГФ 38450631) на користь Товариства з обмеженою відповідальності Діамант, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. А. Волошина, будинок, 18А (код ЄДРЮОФОПтаГФ 01548183) суму 1 233 646 (Один мільйон двісті тридцять три тисячі шістсот шорок шість гривень) грн. 38 коп., в тому числі 630 074 (Шістсот тридцять тисяч сімдесят чотири гривні) грн. 28 коп. штрафу та 603 572 (Шістсот три тисячі п`ятсот сімдесят дві гривні) грн. 10 коп. трьох проценти річних, а також суму 231 758 (Двісті тридцять одна тисяча сімсот п`ятдесят вісім гривень) грн. 60 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 8 609 (Вісім тисяч шістсот дев`ять гривень) грн. 04 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

7. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 04.06.2021 року.

Суддя Пригара Л.І.