ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 910/6567/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Тарнавського В.Б.

за участю представника(-ів) згідно протоколу судового засідання від 02.06.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2021

у справі №910/6567/20 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

до Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс Індустрія"

2) Державне підприємство "СЕТАМ"

3) Міністерство юстиції України

4) Фізична особа ОСОБА_1

5) Фізична особа ОСОБА_2

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними результатів прилюдних торгів, актів про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтв, скасування державної реєстрації, а також відновлення чинності записів

ВСТАНОВИВ:

зФірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису №7858, вчиненого 20.12.2017; визнання недійсними результатів прилюдних торгів, які відбулися 09.11.2018 та оформлені протоколами електронних торгів державного підприємства "Сетам": №368626, №368627, №368628; визнання недійсними результатів прилюдних торгів, які відбулися 05.12.2018 та оформлені протоколом електронних торгів державного підприємства "Сетам" №373918; визнання недійсними актів державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 13.11.2018 №55614130/8, від 13.11.2018 №55614130/8-1, від 13.11.2018 №5614130/8-2, від 20.02.2019 №55614130/8; визнання недійсними свідоцтв від 12.12.2018 №9375, від 12.12.2018 №9376, від 12.12.2018 №9377 та від 12.02.2019 №191; скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Індустрія", Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 , на майно, яке перелічено у позові.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за вчиненням виконавчого напису відповідач звернувся з порушенням встановленого статтею 88 Закону України "Про нотаріат" строку. Також, за твердженням позивача, заборгованість, яка зафіксована у виконавчому написі, не є безспірною та не відповідає дійсному розміру заборгованості, тому на думку позивача є завищеною.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просив місцевий господарський суд:

- накласти арешт на нежитлове приміщення №116 (реєстраційний номер 00) загальною площею 1414,4 кв.м., нежитлове приміщення №123 (реєстраційний номер 00) загальною площею 72,6 кв.м., нежитлове приміщення №118 (реєстраційний номер 00) загальною площею 71,0 кв.м., на квартиру АДРЕСА_1 ;

- заборонити органам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо вищевказаного нерухомого майна.

Вищевказана заява обґрунтована тим, що за оспорюваним виконавчим написом приватного нотаріуса на користь відповідача звернуто стягнення на нерухоме майно за договором застави, яке в подальшому було реалізоване на електронних торгах. Новими набувачами майна оформлені правовстановлюючі документи, що на думку позивача надає їм можливість відчужувати на користь третіх осіб спірне майно, а відтак, в разі задоволення позовних вимог в цій справі, позивач буде змушений ініціювати новий судовий процес.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про забезпечення позову.

Аргументуючи ухвалу, місцевий господарський суд виходив із того, що заявником не обґрунтовано, що невжиття обраних заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити/унеможливити виконання рішення суду або ефективне поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду з даним позовом.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Фірма "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №910/6567/20, заяву Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про забезпечення позову задовольнити повністю.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, позивач зазначає, що судом першої інстанції прийнято оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, також висновки місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, у разі повторного відчуження третіми особами спірного нерухомого майна, задоволення цього позову не призведе до відновлення порушених прав позивача, адже позивач буде змушений звертатися до суду з новими позовами (про визнання недійсними угод, витребування майна).

При цьому позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 18.11.2019 у справі №916/1031/19, від 15.11.2019 у справі №916/1457/19, від 20.10.2020 у справі №910/1040/19, на які позивач посилався в своїй заяві про забезпечення позову.

Короткий зміст відзиву відповідача на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів викладених у апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що заява позивача про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів, щодо доцільності та необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.

Зокрема за твердженням відповідача, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідачем, чи іншими третіми особами вчиняються дії спрямовані на відчуження спірного майна.

Короткий зміст відзиву третьої особи-1 на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа-1 наголошує на тому, заходи забезпечення позову, визначені у ст. 137 Господарського процесуального кодексу України не передбачають можливості накладення арешту на майно третіх осіб за умов та обставин, що мають місце у цій справі.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належить або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Однак, як стверджує третя особа-1, спірні нежитлові приміщення за №№116, 118, 123 не належать відповідачу, а знаходяться у власності третьої особі-1, як такі що набуті нею у порядку примусового виконання рішень, що в свою чергу, на підставі положень ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України, виключає можливість витребування такого майна від добросовісного набувача у разі його продажу у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались правом подати відзиви на апеляційну скаргу, хоча були належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021. Неподання відзивів не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №910/6567/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Разіна Т.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №910/6567/20; розгляд апеляційної скарги призначено на 21.04.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 розгляд справи відкладено на 02.06.2021.

В судове засідання, яке відбулося 02.06.2021 з`явилися представники позивача, відповідача та третьої особи-1, які підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги.

Представники третіх осіб-2,-3,-4,-5 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд апеляційної інстанції не сповістили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчить долучене до матеріалів справи повідомлення про вручення поштових відправлень за №№ 392, 376, 350, 384.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників третіх осіб-2,-3,-4,-5.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи-1, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженої ухвали, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Предметом апеляційного оскарження у даній справі є наявність або відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачу, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Таким чином, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Відповідно до усталеної судової практики при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачу майна чи зниження його вартості.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз змісту наведеного вище свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача, суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення.

Згідно із статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 у справі № 904/4511/19.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що заява позивача, не містить будь-яких обґрунтованих доводів щодо реально існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а матеріали справи не містять доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Як вже зазначалося вище, в якості підстав можливості забезпечення позову, заявник покладає твердження про те, що власники спірного майна в будь-який момент протягом розгляду даної справи можуть розпорядитись спірним майном, а тому невжиття вищезгаданих заходів забезпечення позову може унеможливити ефективний захист та поновлення порушеного права позивача.

Втім, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення третіми особами дій без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позаяк, належних і допустимих доказів того, що Акціонерним товариством "Альфа-Банк", Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс Індустрія" чи фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на даний час вчиняються дії спрямовані на відчуження спірного майна, передання його у користування іншим особам та/або передання у заставу чи іпотеку заявником до поданої заяви не додано. Як і не надано доказів того, що вказаними особами взагалі вчиняються якісь дії спрямовані на реалізацію спірного майна або б свідчили про наявність наміру щодо розпорядження спірним майном.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що самі лише припущення позивача стосовно того, що треті особи після набуття права на спірне майно вже розпорядилися ним шляхом передачі в забезпечення виконання грошових зобов`язань перед іншими особами не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати та довести необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на судову практику, колегією суддів відхиляються, оскільки вищевказані посилання позивача зводиться до цитування положень законодавства без будь-якого зв`язку із конкретними обставинами даної справи.

Таким чином, з огляду на недоведеність належними та допустимими доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи скаржника по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у даній справі прийнята з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №910/6567/20 - без змін.

Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №910/6567/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.06.2021.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

К.В. Тарасенко