РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2021Справа № 910/5447/21
За позовом Центрального будинку офіцерів Збройних сил України

до Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 229 270, 20 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Центральний будинок офіцерів Збройних сил України (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 229 270, 20 грн, з яких: 196 074, 40 грн основний борг, 18 618, 52 грн пеня, 4 129, 41 грн 3% річних та 10 447, 87 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.525, 526, 530, 629, 610, 612, 625, 627, 628 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договорами №9/ЦБО на відшкодування вартості теплової енергії від 01.12.2017 та №8/ЦБО на відшкодування електричної енергії від 01.12.2017, у частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/5447/21, визнано справу малозначною та розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

22.04.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, зокрема посилаючись на те, що договора на відшкодування витрат вартості теплової енергії та електричної енергії були укладені з Київською філією, яка ліквідована, а безпосередньо між позивачем та відповідачем договір не укладався. Крім цього просить суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження, із проведенням судового засідання та викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

29.04.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження, який є аналогічний відзиву, що надійшов до суду раніше (22.04.2021).

29.04.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти обставин викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що саме відповідач відповідає за зобов`язаннями свого структурного підрозділу, як правонаступник. Окрім того, вказує, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати таких послуг.

07.05.2021 від представника позивача надійшла заява, на виконання ухвали суду, про долучення до матеріалів справи виписки банку про рух коштів між ним та відповідачем з 01.12.2017 по 25.09.2020, а також письмове підтвердження, що станом на 05.05.2021 ціна позову не змінилася.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2017 між Центральним будинком офіцерів Збройних Сил України (сторона 1) та Київською філією Концерну «Військторгсервіс» (сторона 2), укладено договір № 9-ЦБО на відшкодування вартості теплової енергії (надалі - договір № 9-ЦБО) та договір №8/ЦБО на відшкодування вартості електричної енергії (надалі - договір № 9-ЦБО).

Відповідно до п.1.1. договору № 8-ЦБО сторона 1 отримує електроенергію від ПАТ «Київенерго» і по своїм електричним мережам передає електроенергію на об`єкти, які використовуються стороною-2 в приміщенні, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Грушевського, 30/1, військове містечко, інв. №1 (надалі - приміщення), загальною площею 854, 5 м.кв.

Згідно із п.1.1. договору № 9-ЦБО сторона 1 отримує теплову енергію від ПАТ «Київенерго» і по своїм тепловим мережам передає теплову енергію на об`єкти, які використовуються стороною-2 в приміщенні, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Грушевського, 30/1, військове містечко, інв. №1 (надалі - приміщення), загальною площею 854, 5 м.кв.

Пунктами 1.2. вказаних вище договорів сторона 2 своєчасно відшкодовує витрати стороні 1 за надані послуги згідно виставлених рахунків за фактично спожиту теплову та електричну енергію, виписаних на підставі затверджених актів споживання та з урахуванням встановлених лімітів споживання.

Ціна договорів складає суму всіх відшкодованих витрат, які визначені у додатку №1 до договору. Розмір щомісячного відшкодування послуг встановлюється нормативним розрахунком (додаток №1). За договором № 8-ЦБО згідно показників встановленого електролічильника (заводський №0183697НІК2303АРКІ) (п.4.1. договорів).

Відповідно до п.4.3. договорів розрахунковим періодом є календарний місяць. Сторона 2 здійснює в повному обсязі сплату за надані послуги не пізніше, ніж до 5 числа поточного місяця за спожиту електроенергію та теплову електроенергію в попередньому місяці, згідно отриманих рахунків від сторони 1.

У разі несвоєчасної оплати за спожиту електричну енергію сторона 2 перераховує на користь сторони 1 окрім основного платежу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.5.1. договорів).

У пунктах 7.1., 7.2. договорів сторони дійшли згоди, що умови договорів відповідно до ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України застосовується до відносин, що виникли між сторонами до моменту його укладання з 01.12.2017 і діють до 31.12.2018 включно. Договори вважаються пролонгованими на новий строк, якщо за 20 днів до припинення їх дії жодна зі сторін письмово не повідомить іншу сторону про їх припинення.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання взятих на себе зобов`язань за договорами в період з січня-квітня і жовтня-грудня 2020 року по січень 2021 року позивачем були надані, а відповідачем отримані послуги з теплопостачання на загальну суму 122 416, 05 грн та в період з січня 2020 року по січень 2021 року послуги з електропостачання на загальну суму 107 529, 11 грн, що підтверджується, зокрема, актами прийому-передачі наданих послуг: №10 від 31.10.2020, №02 від 29.02.2020, №02 від 31.03.2020, №02 від 30.04.2020, №02 від 31.05.2020, №10 від 30.10.2020, №02 від 31.03.2020, №04 від 30.04.2020, №05 від 31.05.2020, №06 від 30.06.2020, №06 від 31.07.2020, №08 від 31.07.2020, №08 від 31.08.2020, №09 від 30.09.2020, які підписані представниками сторін без зауважень та скріплені печатками.

Для оплати зазначених послуг за вищевказаний період позивачем також були надані відповідачу рахунки на загальну суму 229 945, 16 грн.

У свою чергу було сплачено вартість спожитої електроенергії в загальному розмірі 33 870, 77 грн, що підтверджується виписками банку наданими позивачем за період з 01.12.2017 по 25.09.2020 (т.2, а с.2-66).

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині здійснення повної та своєчасної оплати спожитих комунальних послуг за договорами № 9-ЦБО та №8/ЦБО від 01.12.2017, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення 196 074, 40 грн основного боргу, 18 618, 52 грн пені, 4 129, 41 грн 3% річних та 10 447, 87 грн інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як установлено судом, у період з січня-квітня і жовтня-грудня 2020 року по січень 2021 року позивачем були надані, а відповідачем отримані послуги з теплопостачання на загальну суму 122 416, 05 грн та в період з січня 2020 року по січень 2021 року послуги з електропостачання на загальну суму 107 529, 11 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що оплата рахунку здійснюється відповідачем не пізніше ніж до 5 числа поточного місяця за спожиті послуги в попередньому місяці.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що всупереч положенням ст. 530 Цивільного кодексу України, умовам договору та виставлених позивачем рахунків відповідач свої грошові зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг виконав часткового, а саме сплатив вартість спожитої електроенергії в загальному розмірі 33 870, 77 грн. Несплаченою залишалися заборгованість в загальному розмірі 196 074, 40 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору 17.07.2020 позивач звертався до відповідача з претензією №2, в якій просив останнього сплатити існуючу заборгованість з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг.

У відповідь на претензію, гарантійним листом від 05.11.2020 за №07/1819 відповідач визнав борг та гарантував сплату заборгованості з відшкодування вартості теплової та електричної енергії у термін до 20 грудня 2020 року, однак доказів сплати вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те що відповідні договори були підписані не безпосередньо відповідачем, а Київською філією Концерну «Військторгсервіс», яка в подальшому ліквідована, та те, що запропоновані в подальшому угоди про внесення змін до договорів не були підписані відповідачем, суд до уваги не приймає, з огляду на таке.

Частинами 1,3,5 статті 95 Цивільного кодексу України передбачено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, філії, представництва, інші відокремлені підрозділи наділяються певною господарською компетенцією. Втім, не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною господарською процесуальною правоздатністю та дієздатністю.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" ЄДР містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, дані про відокремлені підрозділи юридичної особи. Відомості, що містяться в ЄДР, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, в тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Отже, філія - це підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням, здійснює всі або частину її функцій, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філія не є юридичною особою.

Суд зазначає, що саме відповідач є власником приміщень, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Грушевського, 30/1, військове містечко, інв. №1 та є юридичною особою, яка відповідає за дії і зобов`язання свого структурного підрозділу.

Окрім того, положеннями частини 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого Законом обов`язку оплати послуги у повному обсязі, оскільки він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткову оплату здійснену відповідачем та надання гарантійного листа, як визнання ним основного боргу.

Отже, приймаючи до уваги зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо повної оплати спожитих комунальних послуг, суд приходить до висновку, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 196 074, 40 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 4 129, 41 грн розрахованих за період з 06.02.2020 по 11.03.2021 та 10 447, 87 грн інфляційних втрат за період з лютого 2020 року по лютий 2021 року.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за користування коштами.

Передбачені, викладеними вище нормами законодавства, наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Перевіривши розрахунок 3% річних наданий позивачем за період з 06.02.2020 по 11.03.2021, суд встановив, що він є арифметично вірним, розрахованим згідно вимог чинного законодавства, з урахуванням оплат здійснених відповідачем, в зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 4 129, 41 грн 3 % річних підлягає задоволенню.

Також, судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат за загальний період визначений позивачем з лютого 2020 року по лютий 2021 року та встановлено, що він є арифметично вірним, розрахованим згідно вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 10 447, 87 грн інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 18 618, 52 грн пені за загальний період з 06.02.2020 по 11.03.2021.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.1. договорів у разі несвоєчасної оплати за спожиту електричну енергію сторона 2 перераховує на користь сторони 1 окрім основного платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 26. Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 533-IX, який набрав чинності 18 березня 2020 року.

Разом з тим, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, що набрав чинності 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

З огляду на те, що пеня нарахована позивачем за період з 06.02.2020 по 11.03.2021, тобто на період дії карантину, суд відмовляє в задоволені позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 18 618, 52 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Отже, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 196 074, 40 грн основного боргу, 4 129, 41 грн 3% річних та 10 447, 87 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 22-А, ідентифікаційний код 33689922) на користь Центрального будинку офіцерів Збройних сил України (01021, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 30, ідентифікаційний код 09773436) 196 074 (сто дев`яносто шість тисяч сімдесят чотири) грн 40 коп. основного боргу, 4 129 (чотири тисячі сто двадцять девять) грн 41 коп. 3% річних, 10 447 (десять тисяч чотириста сорок сім) грн 87 коп. інфляційних втрат та 3 159 (три тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн 78 коп. судового збору.

3. У іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 11.06.2021.

Суддя Я.А.Карабань