ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/937/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро (14020, м. Чернігів, вул. Малиновського, буд. 30-А)

до Державного підприємства Чайка (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А)

про стягнення 344543,39 грн. заборгованості за договором поставки № 645 від 16.10.2019 р., у тому числі 258377,40 грн. основного боргу, 54706,42 грн. пені, 10193,52 грн. 3% річних, 18618,57 грн. інфляційних втрат,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Торговий дім Фонтекс-Агро (далі - ПП Торговий дім Фонтекс-Агро, позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства Чайка (далі ДП «Чайка», відповідач) про 344543,39 грн. заборгованості за договором поставки № 645 від 16.10.2019 р., у тому числі 258377,40 грн. основного боргу, 54706,42 грн. пені, 10193,52 грн. 3% річних, 18618,57 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань в частині оплати поставленого товару за договором поставки № 645 від 16.10.2019 р., у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 258377,40 грн. основного боргу, 54706,42 грн. пені, 10193,52 грн. 3% річних, 18618,57 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору та 4000,00 грн. витрат на послуги адвоката покласти на відповідача.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, а також заявлене позивачем клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, зважаючи на заявлену у даному спорі ціну позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою Приватним підприємством Торговий дім Фонтекс-Агро позовною заявою до Державного підприємства Чайка про стягнення 344543,39 грн. заборгованості за договором поставки № 645 від 16.10.2019 р., підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.04.2021 р. було відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику сторін).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

05.05.2021 р. до господарського суду Київської області від ДП «Чайка» надійшов відзив на позовну заяву № 20-21/344 від 29.04.2021 р. (вх. № 10431/21 від 05.05.2021 р.), відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та стягненні судових витрат, з огляду на те, що позивач не довів факту передачі товару ДП «Чайка», оскільки видаткова накладна № РН-0008331 від 16.10.2019 р. містить лише підпис, що не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Також, у зазначеній накладній не вказано посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. З урахуванням зазначеного, відповідач вважає, що позивач належним чином не обґрунтував наявність заборгованості. Поряд з цим, відповідач, посилаючись на строк дії договору до 31.12.2019 р., вважає, що штрафні санкції, які визначені у договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору. Крім того, відповідач заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат, оскільки останнім не надано детального опису наданих адвокатом послуг та розрахунку їх вартості, у зв`язку з чим не є можливим встановити, які саме послуги надані адвокатом та яка їх вартість.

Також, 05.05.2021 р. до господарського суду Київської області від ДП «Чайка» надійшла заява № 20-21/342 від 29.04.2021 р. (вх. № 10433/21 від 05.05.2021 р.) про зменшення розміру санкцій, в обґрунтування якої відповідач, посилаючись на приписи ст. 233 Господарського кодексу України, просив суд у разі не прийняття до уваги заперечення відповідача на позовні вимоги позивача, на підставі ст. 233 ГК України, з урахуванням дефіциту обігових коштів відповідача, зменшити розмір штрафних санкцій, заявлений до стягнення, обґрунтовуючи це тим, що основними видами діяльності Державного підприємства «Чайка» є вирощування зернових культур, молочне та м`ясне скотарство, вирощування племінного молодняку великої рогатої худоби та свиней, переробка молока, м`яса. Враховуючи, що сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Зокрема, на період проведення весняних польових робіт (підготовка грунту до посіву, посів та догляд за посівами) потреба в коштах складає 90 млн. грн., для проведення літньо-осінніх польових робіт (збір урожаю) потреба в коштах становить 51 млн.грн. Так, для вирощування продукції рослинництва загальна потреба в коштах складає орієнтовно 141 млн.грн., у тому числі - для придбання паливо-мастильних матеріалів на суму 18,5 млн.грн.; посівного матеріалу на суму 16,1 млн.грн.; засобів захисту рослин на суму 15,6 млн.грн.; мінеральних добрив на суму 24,4 млн.грн.; запасних частин на суму 7,8 млн.грн. На підприємстві більшість сільськогосподарської техніки зношена морально та фізично (знос 70%), для вчасного виконання технологічних процесів вирощування продукції підприємству необхідно залучати техніку (трактори з відповідним обладнанням, комбайни, автомобілі) у сторонніх організацій на суму орієнтовно 18,6 млн.грн. На даний час кредиторська заборгованість підприємства складає 93,7 млн.грн., у тому числі - за товари, роботи та послуги - 51 млн.грн., перед бюджетом (ЄСВ, ПДВ, інші обов`язкові податки та збори) - 9,4 млн.грн., з яких прострочений платіж по ПДВ в сумі 7,7 млн.грн., фінансова допомога - 13,3 млн., короткостроковий кредит - 15 млн.грн., фінансовий лізинг - 5 млн.грн. При цьому, основний дохід ДП «Чайка» від реалізації продукції припадає на кінець III кварталу та IV квартал поточного року, у зв`язку з чим виникає значний дефіцит коштів. Відсутність обігових коштів на даному етапі може призвести до збою виконання або невиконання технологічних процесів по вирощуванню сільськогосподарської продукції. В результаті цього можливе зниження якості і об`ємів зернових культур та заготівельних кормів для тварин, що може призвести до значного зменшення поголів`я великої рогатої худоби та свиней, невиплати заробітної плати працівникам, не сплати обов`язкових податків і внесків та значного зниження прибутковості підприємства і, як наслідок, до невиконання показників фінансового плану підприємства.

Також до господарського суду Київської області від ДП «Чайка» надійшла заява № 20-21/343 від 29.04.2021 р. (вх. № 10432/21 від 05.05.2021 р.) про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення пені за період з 16.11.2019 р. по 05.04.2020 р., в обґрунтування якої відповідач зазначав наступне. Період нарахування штрафних санкцій позивач визначає з 18.11.2019 р. по 23.03.2021 р. Згідно з пунктом 3.4 договору поставки № 659 від 24.10.2019 р. оплата товару здійснюється покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою покупець зобов`язаний на протязі 30 календарних днів, з моменту отримання, оплатити отриману партію товару. Видаткова накладна на підтвердження поставки датована 16.10.2019 р. Відтак, строк оплати товару згідно з умовами п. 3.1 договору 15.11.2019 р. Таким чином, вже з 16.11.2019 р. позивач довідався про порушення відповідачем його права. Враховуючи, що позовна заява датована 23.03.2021 р., а ухвала про відкриття провадження у даній справі від 05.04.2021 р., у зв`язку з чим наявні всі правові підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду щодо стягнення пені за період з 16.11.2019 р. по 05.04.2020 р., що є підставою для відмови в позові у відповідній частині.

19.05.2021 р. до господарського суду від ПП Торговий дім Фонтекс-Агро надійшла відповідь на відзив б/н від 17.05.2021 р. (вх. № 12485/21 від 19.05.2021 р.), відповідно до якої позивач зазначав, що не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне.

Між ПП Торговий дім Фонтекс-Агро та ДП «Чайка» було укладено договір № 645 від 16.10.2019 р. поставки паливно-мастильних матеріалів. В той же день було здійснено відпуск товару, що підтверджується належним чином оформленою видатковою накладною від 16.10.2019 р. на суму 258377,40 грн. Отримання товару також підтверджується підписаною товарно-транспортною накладною від 16.10.2019 р. Видаткова та товарно-транспортна накладні мають всі необхідні реквізити, щоб вважати їх первинними документами, в тому числі - і наявність не тільки підпису, а й печатки підприємства. Наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах підтверджує факт здійснення господарської операції. Поряд з цим, відповідальність сторін передбачена розділом 4 договору, де сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення, а також змінили строк застосування такої відповідальності та вказали, що пеня розраховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків, що не протирічить вимогам чинного законодавства. Позивач також зазначив, що у відповідності до п. 12 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З огляду на зазначене, позивачем не пропущено строк позовної давності в частині стягнення пені.

Що стосується посилання відповідача на зменшення розміру штрафних санкцій через їх надмірне завищення та перевищення розміру збитків, то воно, на думку позивача, є безпідставним та таким, що не відповідає дійсності та матеріалам справи, оскільки штрафні санкції, заявлені до стягнення позивачем, складають мінімальні суми за порушення зобов`язання. Так, до стягнення заявлені інфляційні втрати та 3% річних та передбачений договором встановлений розмір пені, що не перевищує 25% від суми заборгованості. При цьому, позивач зауважує, що відповідач жодним чином не проводить оплати за даним договором, даними коштами безоплатно користується з 2019 року і на даний час продовжує користуватися ними та просить суд звільнити його від штрафних санкцій, тим самим продовживши безоплатне користування коштами і надалі, без будь-якої відповідальності. Водночас, посилання відповідача на сезонний характер робіт та наявність кредиторської заборгованості носить суто інформативний, бездоказовий характер, та не є підставою для зменшення штрафних санкцій, оскільки, як зазначив і сам відповідач, така ситуація є звичною для його господарської діяльності. Водночас, при укладенні договору відповідач повинен був передбачити всі ризики, на які посилається.

Заперечень на відповідь на відзив від відповідача до суду не надходило.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

16.10.2019 р. між Приватним підприємством «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (постачальник) та Державним підприємством «Чайка» (покупець) було укладено договір № 645 поставки паливно-мастильних матеріалів, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити поставлені паливно-мастильні матеріали, у тому числі - масла автомобільні.

Згідно з п. 1.2 договору асортимент: дизельне пальне 11850 л.

Кількість та ціна поставленого товару (окремої партії) визначається відповідно до видаткової накладної (пп. 2.2.2 п. 2.2 договору).

Умовами п. 2.3 договору встановлено, що партія товару вважається погодженою до передачі покупцеві з моменту підписання та надання покупцеві видаткової накладної та товарно-транспортної накладної.

Пунктом 2.7 договору передбачено, що приймання товару здійснюється відповідно до вимог Інструкції «Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України», затвердженої наказом № 281/171/578/155 від 20.05.2008 р.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту відвантаження (зливу) постачальником товару до резервуарів покупця, з оформленням та підписанням сторонами відповідної видаткової документації (п. 2.8 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість договору складає 258377,40 грн.

Згідно з п. 3.4 договору оплата товару здійснюється покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою покупець зобов`язаний на протязі 30 календарних днів з моменту отримання оплатити отриману партію товару.

У відповідності з п. 3.5 договору зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту надходження грошових коштів за кожну окрему партію товару на розрахунковий рахунок продавця.

Пунктом 4.2 договору покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 7.2 договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договору, та закінчується 31.12.2019 р.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору (п. 7.3 договору).

Договір підписаний повноважними представниками постачальника та покупця, а також скріплений відбитками печаток вказаних юридичних осіб.

При цьому, доказів визнання недійсним вказаного договору або його окремих положень чи розірвання договору до матеріалів справи не надано.

На виконання умов договору постачальник передав, а покупець отримав товар на загальну суму 258377,40 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-0008331 від 16.10.2019 р., а також відповідною товарно-транспортною накладною № П00016011 від 16.10.2019 р.

Поставлений позивачем відповідачеві за зазначеною вище видатковою накладною товар оплачений останнім не був, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 вищевказаної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у даній справі в повному обсязі з огляду на таке.

Суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на недоліки оформлення видаткової накладної, та висновок про те, що позивач не довів факту передачі товару відповідачу, з огляду на таке.

Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна містять підписи повноважних осіб позивача та відповідача, а також скріплені відбитками печаток обох сторін.

Серед іншого, видаткова накладна містить посилання на договір № 645 від 16.10.2019 р. як на підставу поставки. У той же час, товарно-транспортна накладна містить відомості про вантажоодержувача ДП "Чайка", адреси навантаження та розвантаження.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З поданих суду документів (договір поставки, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна) суд може достовірно ідентифікувати відповідача як особу, яка отримала товар за накладною. При цьому, факт отримання товару відповідач не заперечує та не спростовує жодними доказами.

Згідно із частиною 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару дизельного пального у кількості 11850 літрів та загальною вартістю 258377,40 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість за отриманий від позивача товар не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого до стягнення боргу у розмірі 258377,40 грн.

Отже, факт порушення відповідачем зобов`язань за договором судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 258377,40 грн. є належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Як вбачається з позову, окрім суми основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 54706,42 грн. пені за порушення строків оплати товару.

При цьому, твердження відповідача, що штрафні санкції, які визначені у договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору, спростовуються п. 7.3 договору, яким сторони передбачили, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору.

Отже, як зазначалось вище, у відповідності з п. 4.2 договору покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами договору.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені в сумі 54706,42 грн. нарахований позивачем на заборгованість відповідача за період з 18.11.2019 р. до 23.03.2021 р. на суму 258377,40 грн.

Відповідно до правил обрахунку строків (ст. 253 Цивільного кодексу України) період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в яку зобов`язання з оплати мало бути виконано (тобто з 16.11.2019 р.).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше за взаємною згодою сторін встановлено пунктом 4.2 договору, відповідно до якого пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків.

З огляду на викладене, позивач правомірно нарахував пеню за період з 18.11.2019 р. по 23.03.2021 р. включно.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд відзначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання.

Статтею 258 Цивільного кодексу встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України).

Договором не передбачено збільшення строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо пені, нарахованої по зобов`язанню в сумі 258477,40 грн., почав перебіг з 16.11.2019 р.

Позивач звернувся до суду із даним позовом 29.03.2021 р.

Разом з тим, згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами і доповненнями, якою установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Вказаною постановою (в редакції змін, внесених постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405) строк дії карантину продовжено до 30.06.2021 р.

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо стягнення пені, який не сплив на дату початку карантину 12.03.2020 р., і був продовжений, позивачем не пропущено.

Водночас, судом відхилено посилання відповідача на те, що штрафні санкції, які визначені в договорі, можуть бути нараховані лише до закінчення строку дії такого договору, оскільки, як зазначалося вище, пунктом 7.3 договору сторони узгодили, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час цього договору.

За таких обставин, суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, який є арифметично вірним, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 54706,42 грн. є обґрунтованою.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 10193,52 грн. 3% річних та 18618,57 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 10427,12 грн., нарахованій на заборгованість відповідача в сумі 258377,40 грн. за період з 18.11.2019 р. до 23.03.2021 р., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 18618,57 грн., нарахованих на заборгованість відповідача в сумі 258377,40 грн. за період з грудня 2019 року до лютого 2021 року, є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Стосовно заявленого відповідачем до суду клопотання відповідача про зменшення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 910/2158/17.

При цьому, у чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відповідач зазначив, що основними видами діяльності ДП «Чайка» є вирощування зернових культур, молочне та м`ясне скотарство, вирощування племінного молодняку великої рогатої худоби та свиней, переробка молока, м`яса. Сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Зокрема, на період проведення весняних польових робіт (підготовка гнуту до посіву, посів та догляд за посівами) потреба в коштах складає 90 млн. грн., для проведення літньо-осінніх польових робіт (збір урожаю) потреба в коштах становить 51 млн. грн. Так, для вирощування продукції рослинництва загальна потреба в коштах складає орієнтовно 141 млн. грн., у тому числі для придбання: паливно-мастильних матеріалів на суму 18,5 млн. грн., посівного матеріалу на суму 16,1 млн. грн., засобів захисту рослин на суму 15,6 млн. грн., мінеральних добрив на суму 24,4 млн. грн., запасних частин на суму 7,8 млн. грн. Оскільки на підприємстві більшість сільськогосподарської техніки зношена «морально» та фізично (знос 70%), для вчасного виконання технологічних процесів вирощування продукції підприємству необхідно залучати техніку (трактори з відповідним обладнанням, комбайни, автомобілі) у сторонніх організацій на суму орієнтовно 18,6 млн. грн. За доводами відповідача, на даний час кредиторська заборгованість підприємства складає 93,7 млн. грн., у тому числі: за товари, роботи та послуги 51 млн. грн., перед бюджетом (ЄСВ, ПДВ, інші обов`язкові податки та збори) 9,4 млн. грн., з яких прострочений платіж по ПДВ у сумі 7,7 млн. грн.; фінансова допомога 13,3 млн. грн., короткостроковий кредит 15 млн. грн.; фінансовий лізинг - 5 млн. грн. Однак, основний дохід ДП «Чайка» від реалізації продукції припадає на кінець ІІІ кварталу та ІV квартал поточного року, у зв`язку з чим виникає значний дефіцит коштів. Так, за твердженням відповідача, відсутність обігових коштів на даному етапі може призвести до збою виконання або невиконання технологічних процесів по вирощуванню сільськогосподарської продукції. Внаслідок цього, можливе зменшення якості та об`ємів зернових культур та заготівельних кормів для тварин, що може призвести до значного зменшення поголів`я великої рогатої худоби та свиней, невиплати заробітної плати працівникам, не сплати обов`язкових податків і внесків та значного зниження прибутковості підприємств і, як результат, до невиконання показників фінансового плану підприємства.

Суд враховує, що у даному випадку прострочення оплати мало місце тривалий проміжок часу. При цьому, відповідач вказує на сезонний характер сільськогосподарського виробництва, однак кінцевий строк оплати отриманого товару (16.11.2019 р.) припадав саме на ІV квартал поточного року, коли, за твердженням відповідача, він отримує основний дохід від реалізації продукції. Крім того, від передбаченої договором кінцевої дати виконання грошового зобов`язання пройшло більше двох років, тобто, як мінімум, два повних цикли сільськогосподарського виробництва.

При цьому, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище та значну кредиторську заборгованість підприємства, однак не подає на підтвердження вказаних обставин жодних доказів.

Поряд з цим, матеріали справи не містять також жодних доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів до врегулювання спірної заборгованості з 2019 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не обґрунтовані та не доведені.

Щодо решти пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову у даній справі не спростовує.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Приватного підприємства Торговий дім Фонтекс-Агро у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем у позовній заяві зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, становить суму 9168,15 грн., яка складається з судового збору в розмірі 5168,15 грн., витрат на послуги адвоката в розмірі 4000,00 грн.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

У підтвердження сплати судового збору позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення № 6121 від 24.03.2021 р. на суму 5168,15 грн.

Отже, витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Водночас, станом на час прийняття рішення позивачем, у підтвердження понесення решти заявлених очікуваних судових витрат (витрат на правову допомогу), жодних доказів не подано та не заявлено клопотання про їх включення до складу судових витрат, у зв`язку з чим у суду на час вирішення спору відсутні підстави для розгляду та вирішення питання щодо покладення на відповідача витрат позивача на послуги адвоката.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62-А, код 31245250) на користь Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (14020, м. Чернігів, вул. Малиновського, буд. 30-А, код 38510009) 258377 (двісті п`ятдесят вісім тисяч триста сімдесят сім) грн. 40 коп. основного боргу, 54706 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот шість) грн. 42 коп. пені, 10193 (десять тисяч сто дев`яносто три) грн. 52 коп. 3% річних, 18618 (вісімнадцять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 57 коп. інфляційних втрат, 5168 (п`ять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 15 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складене 10.06.2021 р.

Суддя В.М. Бабкіна