РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/43/21

Господарський суд Чернігівської області у складі головуючого судді Фесюри М.В., секретар судового засідання Скорорход А.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Заступника військового прокурора Деснянської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, вул. Рибалко, 6А, смт. Десна, Козелецький р-н, Чернігівська обл.,17024, в інтересах держави в особі:

позивачів:

1 - Міністерства оборони України, пр-т Повітрофлотський,6, м. Київ, 03168,

2 - Остерської квартирно-експлуатаційної частини району, вул. Ювілейна, 3, смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська область,17024,

до відповідача: Державного підриємства «Остерський військовий лісгосп», вул. Гнідаша, 2, смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська область, 17024,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державного агентства лісових ресурсів України, 01601, м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 9-а, е-mail: ,

про припинення права постійного користування та визнання права постійного користування

За участю представників:

позивача-1: не з`явився

позивача-2: Гоголаурі М.Г.;

відповідача: Василенко А.А., Лутай Н.М.;

прокурор: Арутюнян М.В.

3-ї особи: Діжевська В.О.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заступником військового прокурора Деснянського гарнізону подано позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Остерської квартирно-експлуатаційної частини району, до відповідача Державного підприємства «Остерський військовий лісгосп» про:

1. Припинення права постійного користування ДП «Остерський військовий лісгосп» земельними ділянками загальною площею 16613,01 га згідно Державних актів на право постійного користування земельними ділянками:

серії ЯЯ №370012 з кадастровими номерами :02:001:0002, :02:001:0004, :02:001:0005, :02:00:0006, :02:001:0007, :02:001:0008;

серії ЯЯ №370013 з кадастровими номерами :02:001:0020, :02:001:0024, :02:001:0030;

серії ЯЯ №370014 з кадастровими номерами :02:001:0025, :02:001:0032, :02:001:0045;

серії ЯЯ № 370015 з кадастровими номерами :02:001:0009, :02:001:0010, :02:001:0011,:02:001:0012,:02:001:0021,:02:001:0022, :02:001:0023, :02:001:0026, :02:001:0029, :02:001:0040, :02:001:0041,:02:001:0042, :02:001:0043,:02:001:0044; серії ЯЯ №370016 з кадастровими номерами :02:001:0013, :02:001:0014, :02:001:0015, :02:001:0016, :02:001:0017, :02:001:0018, :02:001:0019, :02:001:0028, :02:001:0046, :02:001:0047, :02:001:0048, :02:001:0049, :02:001:0050, :02:001:0052;

серії ЯЯ №370018 з кадастровими номерами :02:001:0001, :02:001:0003, :02:001:0027, :02:001:0031, :02:001:0033, :02:001:0034, :02:001:0035, :02:001:0036, :02:001:0037, :02:001:0038, :02:001:0039, :02:001:0051.

2. Визнання за Міністерством оборони України право постійного користування земельними ділянками загальною площею 16 613,01 га згідно Державних актів на право постійного користування земельними ділянками серії ЯЯ №370012 з кадастровими номерами :02:001:0002, :02:001:0004, :02:001:0005, :02:00:0006, :02:001:0007, :02:001:0008;

серії ЯЯ №370013 з кадастровими номерами :02:001:0020, :02:001:0024, :02:001:0030;

серії ЯЯ №370014 з кадастровими номерами :02:001:0025, :02:001:0032, :02:001:0045;

серії ЯЯ № 370015 з кадастровими номерами :02:001:0009, :02:001:0010, :02:001:0011, :02:001:0012,:02:001:0021, :02:001:0022, :02:001:0023, :02:001:0026, :02:001:0029, :02:001:0040, :02:001:0041,:02:001:0042, :02:001:0043,:02:001:0044;

серії ЯЯ №370016 з кадастровими номерами :02:001:0013, :02:001:0014, :02:001:0015, :02:001:0016, :02:001:0017, :02:001:0018, :02:001:0019, :02:001:0028, :02:001:0046, :02:001:0047, :02:001:0048, :02:001:0049, :02:001:0050, :02:001:0052;

серії ЯЯ №370018 з кадастровими номерами :02:001:0001, :02:001:0003, :02:001:0027, :02:001:0031, :02:001:0033, :02:001:0034, :02:001:0035, :02:001:0036, :02:001:0037, :02:001:0038, :02:001:0039, :02:001:0051.

В обґрунтування позовних вимог заступник військового прокурора Деснянського гарнізону в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства оборони України, позивача-2 Остерської квартирно-експлуатаційної частини району посилається на нецільове використання земель оборони з боку ДП «Остерський військовий лісгосп», що є порушенням інтересів держави.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2021 справу № 927/43/21 передано на розгляд судді Фесюрі М.В.

Ухвалою суду від 13.01.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк, протягом 10 днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви - шляхом подання до суду доказів сплати (доплати) судового збору у розмірі 2102,00 грн за розгляд справи Господарським судом Чернігівської області.

20.01.2021 від прокурора на адресу суду лист, до якого додано платіжне доручення №13 від 16.01.2021 в якості доказів доплати судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, встановлено строки подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення, додаткових заяв, клопотань щодо суті спору; підготовче засідання призначено на 23.02.2021.

За результатами розгляду справи у підготовчому засіданні суд частково задовольнив клопотання відповідача та залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державне агентство лісових ресурсів України, а також постановив продовжити строк підготовчого засідання на 30 календарних днів, підготовче засідання відкладено на 23.03.2021.

25.02.2021 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов б/н від 25.02.2021 у якому відповідач наполягає при виготовленні технічної документації по інвентаризації земель було дотримано державні інтереси, визначено межі таких ділянок та винесено розпорядження щодо їх передачі у постійне користування. Акти постійного користування землею було оформлено за підпорядкованими госпрозрахунковими організаціями з відома Міністра оборони України та його розпорядження № 163/475 від 27.10.1997. Доказів отримання спірних ділянок для потреб оборони суду позивачем не надано, спірні земельні ділянки ніколи не вибували із державної власності та не перебували на обліку як землі оборони. Частину із вказаних ділянок становлять землі віднесені до природно-заповідного фонду на яких розташовано Гідрологічний заказник «Бондарівське болото» та Національний ландшафтний парк «Міжрічинський».

Окрім того, позивач не є спеціалізованим лісогосподарським підприємством, натомість відповідач є спеціалізованим підприємством, яке здійснює діяльність по впорядкуванню експлуатаційних лісів та лісів природоохоронного значення, а відповідно має права та несе обов`язки з ведення лісового господарства.

На думку відповідача, прокурор не довів наявність у позивачів порушеного права або охоронюваного законом інтересу у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської діяльності саме на таких земельних ділянках, а задоволення заявлених прокурором вимог не призведе до відновлення будь-якого права чи інтересу держави. Звертатись з вимогами про примусове припинення права користування земельними ділянками в порядку п. «ґ» ст.141 Земельного кодексу України можуть лише органи виконавчої влади та місцевого самоврядування, а тому відповідач вважає посилання прокурора на це положення помилковим та безпідставним.

Окремо відповідач наголошує, що обізнаність про використання відповідачем вказаних земельних ділянок підтверджується листом №99-2626вих 11 від 30.08.2011, а тому заявляє про пропуск прокурором строків позовної давності звернення до суду з позовом про припинення права користування спірними земельними ділянками та просить суд застосувати строки позовної давності при прийнятті рішення.

Підсумовуючи відповідач вважає вимоги прокурора необґрунтованими та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на позов прийнято судом та разом із доданими документами долучено до матеріалів справи.

15.03.2021 від Військової прокуратури Деснянського гарнізону надійшла відповідь на відзив 11.03.2021 /40/345вих-21 у якому прокурор звертає увагу на те, що саме спірні земельні ділянки було надано під розміщення військових частин Київському військовому округу з 1657-1968 рік є землями оборони, які за функцією використання відносяться до земель лісогосподарського призначення відповідно до наказу Мінагрополітики та продовольства України № 489 від 25.11.2016; у складі Міністерства оборони діє також ДП «Чернігівський військовий лісгосп», який має право здійснювати лісогосподарську діяльність; землі включені до гідрологічного заказника та ландшафтного парку без їх вилучення у землекористувачів; на спірних землях розміщене нерухоме майно позивачів, а тому, на думку прокурора, такі земельні ділянки не можуть використовуватись відповідачем у його господарській діяльності.

Окрім того прокурор зауважує, що власник земельної ділянки (Міністерство оборони України в особі Остерської КЕЧ) не змінився, та у встановлений законом спосіб із відання не вибувала, а отже наявні всі підстави для захисту судом порушеного права.

Відзив разом із доданими документами прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

18.03.2021 від відповідача на адресу суду надійшли заперечення б/н від 17.03.2021 на відповідь на відзив. У запереченнях відповідач вкотре наголошує про проходження землями Остерського військового лісгоспу державної землевпорядної експертизи при інвентаризації земель, за висновком якої було надано позитивний висновок щодо використання таких земель саме для ведення лісового господарства, наполягає на необґрунтованості позовних вимог прокурора та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заперечення прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

18.03.2021 від Державного агентства лісових ресурсів надійшли письмові пояснення №б/н від 15.03.2021. У письмових поясненнях третя особа зазначає, що з моменту створення Остерський військовий лісгосп не входив до складу збройних сил України, а лише належав до сфери управління Міністерства оборони; державними актами на право постійного землекористування цільове призначення ділянок визначено як для ведення лісового господарства.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №773 від 04.09.21013 ДП «Остерський військовий лісгосп» передано до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, під час передачі якого до акту приймання-передачі в якості додатків містились і акти на постійне користування спірними земельними ділянками. Таким чином, земельні ділянки із власності держави не вибували, а Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції прийняв рішення про підпорядкування державного підприємства із сфери управління Міноборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

З огляду на обставини справи третя особа вважає за можливе застосувати інститут позовної давності за заявою відповідача. Підсумовуючи Державне агентство лісових ресурсів України вважає доводи прокурора, викладені у позовній заяві суперечливими, не обгнрунтованими, просить суд застосувати строки позовної давності у справі та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Пояснення із доданими документами прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

За результатами розгляду справи 23.03.2021 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 19.04.2021 на 10:40 год.

В підготовчому засіданні 19.04.2021 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 26.04.2021 на 15:00год.

В судовому засіданні 26.04.2021 від прокуратури надійшло клопотання про зміну найменування у справі Військової прокуратури Деснянського гарнізону на Деснянську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону.

Наказом Генерального прокурора України від 17.02.2021 № 40 «Про день початку роботи окружних прокуратур», днем початку роботи визначено 15.03.2021. Наказом Офісу Генерального прокурора України №3ш від 17.02.2021 у зв`язку із утворенням 15.03.2021 спеціалізованих прокуратур і припиненням діяльності шляхом реорганізації військових прокуратур гарнізонів виключено в структурах та штатних розписах військових прокуратур Військову прокуратуру Деснянського гарнізону та встановлено в структурі та штатних розписах Деснянську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону. З огляду на викладене суд задовольнив клопотання, долучивши його до матеріалів справи.

26.04.2021 судом оголошено перерву до 25.05.2021 в порядку ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Міністерство оборони України належним чином повідомлено про час дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 256 від 27.04.2021 (т.5. а.с.1), проте правом участі у судовому засіданні не скористалось, заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив:

Наказом Міністра оборони України № 235 від 10.10.1993 засновано на загальнодержавній власності державні підприємства Міністерства оборони, у тому числі Остерський військовий лісгосп (смт. Десна, Козелецького району Чернігівської області). Також зазначеним Наказом було затверджено Статут державного підприємства Остерський військовий лісгосп Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 2.2 ст. 2 цього Статуту основними напрямками діяльності підприємства є всебічний розвиток лісового господарства і лісопереробки з метою забезпечення раціонального використання лісів, їх охорони і захисту, відтворення і підвищення продуктивності для задоволення потреб Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 Статуту підприємство знаходиться у функціональному управлінні начальника управління розквартирування військ і експлуатації фондів будівельно- квартирних органів Міністерства оборони України.

Пунктом 4.6 статті 4 Статуту визначено, що підприємство здійснює володіння, користування землею, іншими природніми ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства.

Листом Міністра оборони України № 163/475 від 27.10.1997 (т.1 а.с. 117) заступникам міністра, начальникам головних і центральних управлінь Міністерства оборони України, командуючим військовими округами та командуючому північним ОТК запропоновано терміново провести роботу щодо виготовлення державних актів нового зразку на право користування землею за підпорядковані госпрозрахункові організації, підприємства.

Розпорядженням Козелецької районної державної адміністрації № 196 від 30.04.2004 за результатами розгляду клопотання Остерського військового лісгоспу про проведення інвентаризації земель та погодження Остерської КЕЧ району дозволено замовити в землевпорядній організації, яка має відповідний дозвіл (ліцензію) на виконання землевпорядних робіт, складання технічної документації по інвентаризації земель Остерському військовому лісгоспу загальною площею 16112 га (у тому числі лісовкриті площі 14337 га) з земель Остерської КЕЧ району та встановлено, що належно оформлені матеріали необхідно подати районній державній адміністрації на розгляд для прийняття розпорядження передачі земель у постійне користування.

Матеріали інвентаризації земель Остерського військового лісгоспу та надання земель в постійне користування для ведення лісового господарства з земель Остерської КЕЧ району на території Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, виготовлені Малим колективним підприємством «Земля» на підставі розпорядження Козелецької районної державної адміністрації №196 від 30.04.2004.

24.06.2004 за №1-16/1050 Козелецьким районним відділом земельних ресурсів складено висновок, яким погоджено надання Остерському військовому лісгоспу на території Деснянської селищної ради з земель Остерської КЕЧ району в постійне користування для ведення лісового господарства загальною площею 16613,01 га.

Розпорядженням Козелецької районної державної адміністрації № 364 від 20.08.2004 за результатами розгляду матеріалів інвентаризації земель Остерського військового лісгоспу про надання земель у постійне користування для ведення лісового господарства на території Деснянської селищної ради було передано Остерському військовому лісгоспу у постійне користування земельні ділянки та дозволено виготовити в установленому порядку державні акти на право постійного користування на земельну ділянку для ведення лісового господарства загальною площею 16613,01 га.

26.08.2004 Остерському військовому лісгоспу видано Державні акти на право постійного користування земельними ділянками: ЯЯ № 370012, ЯЯ № 370013, ЯЯ № 370014, ЯЯ № 370015, ЯЯ № 370016, ЯЯ № 370018. Всі перелічені Державні акти на право постійного користування земельною ділянкою були видані відповідачу на підставі Розпорядження Козелецької районної державної адміністрації №364 від 20.08.2004 із зазначенням цільового призначення (використання) земельної ділянки для ведення лісового господарства.

Надалі зміни до статуту відповідача було внесено відповідно до Наказу Міністра оборони України від 09.09.2008 № 445 та наказом Міністра оборони України №799 від 23.11.2012.

Так у новій редакції статуту відповідача (п.1.1.) Державне підприємство «Остерський військовий лісгосп» засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України (уповноважений орган управління).

Відповідно до п.2.2. Статуту Підприємство створене уповноваженим органом управління з метою ведення лісового господарства на землях оборони, одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України, замовлень сторонніх організацій, юридичних і фізичних осіб України та інших держав, лісопереробки та виготовлення іншої продукції (робіт, послуг)для потреб національної економіки; іншої діяльності, що не суперечить законодавству України.

04.09.2013 розпорядженням Кабінету Міністрів України №773-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів передано цілісні майнові комплекси державних підприємств за переліком згідно із додатком. Відповідно до додатку до вказаного розпорядження, до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів передано, з-поміж іншого і Державне підприємство «Остерський військовий лісгосп».

За Актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП «Остерський військовий лісгосп» у грудні 2013 року за участю, в тому числі начальника відділу управління підприємствами Департаменту економічної діяльності Міністерства оборони України було здійснено приймання-передачу цілісного майнового комплексу ДП «Остерський військовий лісгосп» (т. 1, а. с. 150).

Так за вказаним актом було визначено загальну площу лісгоспу для ведення лісового господарства, що передається 16613,01 га, передано вищезазначені державні акти на постійне користування земельними ділянками, матеріали лісовпорядкування.

14.01.2014 наказом Державного агентства лісових ресурсів України №10 затверджено нову редакцію статуту ДП «Остерський військовий лісгосп» (т.4, а. с. 78).

Згідно із п. 1.1 статуту Державне підприємство «Остерський військовий лісгосп» засноване на державній власності підприємство і належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (орган управління майном) і підзвітний йому.

Відповідно до п. 3.1 статуту ДП «Остерський військовий лісгосп», підприємство створено з метою: ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування підприємству.

Прокурор стверджує, що Державне підприємство «Остерський військовий лісгосп» протиправно здійснює ведення лісового господарства на вказаних земельних ділянках, оскільки вищевказані земельні ділянки належать до земель оборони, а тому право постійного користування такими земельними ділянками відповідачем слід припинити та визнати право їх постійного користування за Міністерством оборони України, у зв`язку з чим прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 23 Закон України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Також ЄСПЛ звертав увагу на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Так, прокурор обґрунтовує порушення інтересів держави тим, що уповноважені органи - Міністерство оборони України та Остерська КЕЧ району неналежно здійснюють свої функції щодо захисту інтересів держави, до суду з позовом про припинення права постійного користування земельними ділянками відповідачем та визнання такого права за Міністерством оборони України. Таким чином, прокурором наголошено, що захисту потребують реальні оборонні інтереси держави, що зачіпає інтереси значного числа громадян та узгоджується з вищенаведеними приписами щодо здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і з дотриманням принципу змагальності.

Також суд вважає, що підстави для процесуального представництва прокуратури є підтвердженими, оскільки прокурором попередньо, до подачі позову до суду, скеровано відповідні листи визначеним у справі позивачам.

Частиною першою статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 3 ст. 152 цього Кодексу захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Зважаючи на викладене, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Зазначена правова позиція з цього приводу викладена пункті 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункті 10 постанови Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 915/101/15, пункті 11 постанови Верховного суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, пункті 8.12 постанови Верховного суду від 05.11.2019 у справі № 926/746/19)

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Особливості землекористування та ведення лісового господарства унормовано нормами Лісового кодексу України.

Лісові відносини - суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (стаття 2 Лісового кодексу України).

За приписами ч.2 ст. 3 Лісового кодексу України, лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.

За приписами статті 8 Лісового кодексу України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до статті 16 Лісового кодексу України , право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Нормами ст. 17 Лісового кодексу України визначено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі прийняття рішення про надання лісів у постійне користування обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями таке рішення погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Прийняття рішень Кабінетом Міністрів України не потребує погоджень з іншими органами.

Починаючи із 29.03.2006 по 15.01.2020 частиною 4 ст. 17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчувалось державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Водночас, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі N 488/402/16-ц.

За приписами п. 13 статті 46 Лісового кодексу України, лісовпорядкування передбачає, зокрема, складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства (ч.1 ст. 47 ЛК України).

За нормами ст. 48 Лісового кодексу України матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно зі ст. 63 Лісового кодексу України, ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

У статті 64 Лісового кодексу України визначені основні вимоги щодо ведення лісового господарства.

Так, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані:

- забезпечувати посилення водоохоронних, захисних, кліматорегулюючих, санітарно-гігієнічних, оздоровчих та інших корисних властивостей лісів з метою поліпшення навколишнього природного середовища та охорони здоров`я людей;

- забезпечувати безперервне, невиснажливе і раціональне використання лісових ресурсів для задоволення потреб виробництва і населення в деревині та іншій лісовій продукції;

- здійснювати відтворення лісів;

- забезпечувати підвищення продуктивності, поліпшення якісного складу лісів і збереження біотичного та іншого природного різноманіття в лісах;

- здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень;

- раціонально використовувати лісові ділянки.

В ході вирішення спору суд встановив, що ведення лісового господарства відповідач здійснює згідно Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Остерський військовий лісгосп» (т.4. а.с.183). Водночас у даних матеріалах вказано, що перше лісовпорядкування було проведено в 1950 році, наступні лісовпорядні роботи проводились у 1975, 1985, 1995 роках, матеріали яких містяться в архіві.

За вказаних обставин матеріали лісовпорядкування розроблені для ДП «Остерський військовий лісгосп», є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів та надають право відповідачу на ведення лісового господарства.

Згідно з частиною 1 статті 19 Лісового кодексу України, постійні лісокористувачі мають: 1) право самостійно господарювати в лісах; 2) виключне право на заготівлю деревини; 3) право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; 4) право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; 5) право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства.

Суд також враховує, що саме відповідач є спеціалізованим лісогосподарським підприємством, на яке у відповідності до Лісового кодексу покладені певні права та обов`язки щодо ведення лісового господарства.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що приписи ст. 101 Лісового кодексу України визначають особливості охорони, захисту, використання та відтворення лісів на землях оборони .

Так, ліси, розташовані на землях оборони, призначені для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону.

Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України «Про використання земель оборони», цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Правові засади і порядок використання земель оборони визначається Законом України «Про використання земель оборони».

За приписами ст. 1 вищевказаного Закону, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Частина 1 ст. 2 зазначеного Закону, визначає, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Таким чином нормами Лісового кодексу визначено, що право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають право спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України)

Статтею 2 Закону України «Про землі оборони» передбачено надання військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельних ділянок у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Всупереч наведеним нормам прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірні земельні ділянки з моменту їх виділення відносились до категорії земель: «землі оборони», натомість з матеріалів вбачається, що з моменту заснування такі землі передачались та використовувались ДП «Остерський військовий лісгосп» для ведення лісового господарства.

Разом із тим, суду не надано доказів визнання недійсним або скасування як розпоряджень Козелецької районної державної адміністрації № 196 від 30.04.2004 та № 364 від 20.08.2004 про надання земель у постійне користування для ведення лісового господарства так і розпорядження Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України», яким Кабінет міністрів у межах наданих йому повноважень передав до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів Державне підприємство «Остерський військовий лісгосп» як цілісний майновий комплекс у тому числі із оформленими останнім правом постійного використання земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення лісового господарства.

Вся процедура оформлення права користування земельними ділянками відбувалась з відома та під контролем Міністерства оборони України, а тому у суду відсутні підстави вважати що здійснення оформлення спірних державних актів з цільовим призначенням для ведення лісового господарства, а не з цільовим призначенням землі оборони відбулось внаслідок помилки. За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України)

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013).

Оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, у суду відсутня необхідність застосування інституту позовної давності.

Щодо всіх інших пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарський процесуальний кодекс України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу ретельно досліджені судом, проте є такими, що не спростовують наведених висновків суду.

За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, понесені судові витрати покладаються на прокуратуру в повному обсязі.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в строк і в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.06.2021.

Суддя М.В. Фесюра

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/