ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021 справа № 914/385/21

За позовом: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «М. І. 5», м. Львів,

про: витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

позивача: М.І. Шевченко представник;

відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «М. І. 5» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 22.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справи, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 22.03.2021. В подальшому, у зв`язку з неякою представника відповідача в підготовче засідання, розгляд справи відкладено на 19.04.2021. Ухвалою суду від 19.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/385/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 13.05.2021. Ухвалою суду від 13.05.2021 закрито підготовче провадження у справі № 914/385/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.06.2021.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення у справі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок вибуття нежитлового приміщення із комунальної власності, без згоди Львівської міської ради, було порушено права, майнові інтереси законного власника майна територіальної громади міста Львова. Відтак, просить витребувати з чужого незаконного володіння ТзОВ «М.І.5» нежитлове приміщення з індексом 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1

(реєстраційний номер майна 101) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

В судове засідання 07.06.2021 представник відповідача не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. Причини неявки в судове засідання не повідомив. Вимог ухвали суду від 22.02.2021 не виконав.

Поштова кореспонденція суду надсилалась на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 79017, м. Львів, вул. Водогінна, 2. Однак вказана поштова кореспонденція була повернута відділенням поштового зв`язку з відміткою: «неправильно зазначена адреса неповна». Інша адреса відповідача суду не відома.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема Позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною пунктом 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі «Красношапка проти України»).

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань відповідача, з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копій ухвал у справі, свідчить про незацікавленість відповідача у розгляді справи.

В судовому засіданні 07.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представника позивача, присутнього в судовому засіданні, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2019 у справі №461/928/17 витребувано в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.Рішення Галицького районного суду м. Львова залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07.10.2020.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2019 р. встановлено наступне:

1) Будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і у складі якого знаходяться спірні приміщення, є у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів від 14.04.1987 №192 затверджено реєстр житлових будинків, які належать Шевченківській районній раді народних депутатів. В цьому реєстрі значиться будинок на АДРЕСА_1 . 22.09.2004 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване право комунальної власності на будинок на АДРЕСА_1 .

2) Право приватної власності на спірний об`єкт зареєстроване на підставі неіснуючого розпорядження Галицької районної адміністрації.

3) Нежитлові приміщення загальною площею 25,9 кв. м під літ. 20-1, 20-2 на АДРЕСА_1 вибули з комунальної власності Львівської міської ради без її згоди, а тому підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2017 у справі №461/928/17 задоволено заяву Львівської міської ради про забезпечення позову та накладено арешт на нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 . Дата реєстрації обтяження в Державному реєстрі речових прав - 05.07.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 у справі №461/7775/16-к, в межах кримінального провадження за №00000088, накладено арешт, тобто тимчасово позбавлено права на відчуження ряду об`єктів нерухомого майна, в тому числі і приміщення на АДРЕСА_1 .

Державний реєстратор Ярема Наталія Володимирівна прийняла рішення індексний №49929432 від 29.11.2019 щодо реєстрації права приватної власності ТзОВ «М.І.5» на нежитлові приміщення з інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень підставою для державної реєстрації були:

- акт приймання-передачі нерухомого майна від 2108.2018, видавник - Малькова І. В., ТзОВ «М.І.5»;

- протокол загальних зборів №2/15-08018, виданий 21.0.2018, видавник ТзОВ «М.І.5».

Таким чином, як зазначає позивач, державним реєстратором Яремою Наталією Володимирівною протиправно здійснено реєстрацію переходу права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 до ТзОВ «М.І.5» при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження вказаного нерухомого майна на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2017 року у справі №461/928/17 про арешт майна, яка чинна.

Державна реєстрація переходу права власності до ТзОВ «М.І.5» унеможливила виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2019 у справі №461/928/17 про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності, що і стало підставою для звернення Львівської міської ради з позовом до суду з вимогою про витребування майна з володіння ТзОВ «М.І. 5» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Наказом Міністерства юстиції України №1686/5 від 13.05.2021 «Про задоволення скарги» скасовано рішення державного реєстратора Яреми Н. В. від 29.11.2019 №49929432 про реєстрацію права власності ТзОВ «М.І.5» на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 та анульовано доступ державному реєстратору ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі що підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Одним із таких засобів захисту порушеного права є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, такі факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Спірне майно належало на праві власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради, відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів від 14.04.1987 №192 затверджено реєстр житлових будинків, які належать Шевченківській районній раді народних депутатів. В цьому реєстрі значиться будинок на АДРЕСА_1 . 22.09.2004 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване право комунальної власності на будинок на

АДРЕСА_1 , у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності.

Відповідно до ч.2 ст.327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2019 у справі №461/928/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07.10.2020 витребувано в ОСОБА_1 користь територіальної громад м. Львова в особі Львівської міської ради об єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. У цьому ж рішенні встановлено, що спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею.

Разом з тим, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2017 року у справі № 461/928/17 на нежитлові приміщення під інд. 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 (дата реєстрації обтяження в Державному реєстрі речових прав - 05.07.2017 року) накладено арешт.

Також в межах кримінального провадження за №00000088 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 у справі №461/7775/16-к накладено арешт, тобто тимчасово позбавлено права на відчуження ряду об`єктів нерухомого майна, в тому числі і приміщення на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема встановлює наявність обтяжень прав на нерухоме майно.

Згідно п. 6, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює обов`язкову підставу для відмови у державній реєстрації прав у випадку, коли наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Всупереч рішенню Галицького районного суду від 19.03.2019 у справі №461/928/17, дії ухвали Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2017 року у справі № 461/928/17 про накладення арешту та ухвали Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 у справі №461/7775/16-к про заборону відчуження у будь-який спосіб нежитлового приміщення та про накладення арешту на нежитлове приміщення за адресою: на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17380255, які у встановленому законом порядку не скасовані, 24.05.2018 р.

Державним реєстратором Яремою Наталією Володимирівною протиправно здійснено реєстрацію переходу права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 до ТзОВ «М.І.5» при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження вказаного нерухомого майна на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2017 року у справі №461/928/17 про арешт майна, яка чинна.

Державна реєстрація переходу права власності до ТзОВ «М.І.5» унеможливила виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від19.03.2019 у справі №461/928/17 про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності.

Наказом Міністерства юстиції України №1686/5 від 13.05.2021 «Про задоволення скарги» скасовано рішення державного реєстратора Яреми Н. В. від 29.11.2019 №49929432 про реєстрацію права власності ТзОВ «М.І.5» на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 та анульовано доступ державному реєстратору ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 330 ЦК України встановлено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України є абсолютним та не передбачає винятків.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У розумінні ст. 388 ЦК України коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово- правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі №6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі , оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з п. 30 ч.1 ст. 26 Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради приймається рішення щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Проте докази прийняття Львівською міською радою рішення про відчуження нежитлового приміщення загальною площею 25.9 кв. м на на АДРЕСА_1 . 5 в матеріалах справи відстуні.

Вищевикладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради - поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 387 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявления позовної вимоги про витребування майна з володіння ТзОВ «М.І.5» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Згідно ст.158 ЦПК у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Під час дії заходів забезпечення майно передається до статутного фонду відповідача, тобто порушуючи закон відповідач посилається на пропуск позивачем терміну позовної давності. Термін позовної давності не пропущено, а тому відсутні правові підстави для його застосування.

З врахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на те, що вибуття спірного майна відбулось поза волею власника, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі, що підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду, надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, до стягнення з відповідача підлягає 2270,00 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 130, 232, 233, 236, 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Витребувати з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «М.І.5» (, місце реєстрації: 79017, м. Львів, вул. Водогінна, буд. 2) нежитлове приміщення з індексом 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв. м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 101) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, буд. 1).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «М.І.5» (, місце реєстрації: 79017, м. Львів, вул. Водогінна, буд. 2) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, буд. 1) 2270,00 грн судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 09.06.2021.

Суддя Н.Є. Березяк