ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 911/2790/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Пясецький Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 (повний текст складено 13.01.2021)

у справі № 911/2790/20 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсною частини договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2020 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним пункту 10.3 розділу 10 «Порядок розв`язання спорів (розбіжностей)» договору постачання природного газу №00336/16-ТЕ(Т)-17 від 17.10.2016.

Позов обґрунтовано тим, що зміст зазначеного пункту договору дає змогу відповідачу скористатися з корисливих мотивів і умисно збільшити борг вдвічі, подавши позов до суду на стягнення заборгованих грошових зобов`язань наприкінці строку, у межах якого сторони можуть звернутися до суду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.09.2020 позовну заяву Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №911/2790/20 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що п. 10.3. договору відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки збільшено до 5 років строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (позовну давність), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, а не строк, упродовж якого може нараховуватись неустойка, та не встановлює строк, з якого починається перебіг позовної давності.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі № 911/2790/20, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального (ст.ст. 233, 547 ЦК України) та процесуального права (ст.ст. 76, 77, 77, 78, 79, 86, 236 ГПК України) та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсною частину договору №00336/16-ТЕ(Т)-17 від 17 жовтня 2016 року, а саме пункт 10.3 розділу 10 "Порядок розв`язання спорів (розбіжностей)".

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що збільшення строку позовної давності впливає на розмір стягуваних штрафних санкцій та використовується відповідачем з корисливої мети.

Також скаржник зазначає, що умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦК України). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки, на думку позивача, робить його нікчемним (ч.2 ст.547 ЦК України).

Позиції інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква у справі №911/2790/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 витребувано у господарському суді міста Києва матеріали справи № 911/2790/20 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі № 911/2790/20 до надходження даної справи з суду першої інстанції.

Матеріали справи № 911/2790/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду 15.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 за клопотанням скаржника поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021, відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2790/20 та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 12.05.2021; зупинено дію оскарженого рішення.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1723/21 від 27.04.2021 у зв`язку з перебуванням суддів Попікової О.В., Євсікова О.О., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами у відпустці з 28.04.2021 по 14.05.2021, призначено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 справу № 911/2790/20 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі № 911/2790/20 до свого провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 02.06.2021.

Явка представників сторін

У судове засідання 02.06.2021 з`явився представник відповідача, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив їх відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

У судове засідання 02.06.2021 представник позивача не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення учаснику справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 12 ст. 270 ГПК України).

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договору постачання природного газу від 17 жовтня 2016 року №00336/16-ТЕ(Т)-17, укладеного між КЕВ м. Біла Церква та ПАТ НАК «Нафтогаз України», останнє взяло на себе зобов`язання поставити позивачу, як споживачу (код 06.20.1 газ природний, скраплений або в газоподібному стані, код 021:2015-09123000 природний газ) у 2016 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно) природний газ обсягом до 170 тис. куб. метрів (сто сімдесят тисяч куб. метрів) у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів): жовтень 32 тис. куб.м., листопад 60,5 тис. куб.м., грудень 77,5 тис. куб.м., IV 2016 р. 170 тис. куб.м. (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять грн. 40 коп.).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

В п. 8.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 (п. 8.2 договору).

Пунктом 10.3. договору встановлено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав, за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач послався на те, що при укладені договору тяжкою обставиною для КЕВ м.Біла Церква було настання опалювального сезону, а тому якщо б позивач не підписав даний договір на умовах, запропонованих AT «НАК «Нафтогаз України», то настали б тяжкі стихійні наслідки, а саме залишення населення (громадян) без опалення та гарячої води в холодний період року, а також зупинення та заморожування систем водопостачання та опалення, у зв`язку з чим він просить визнати п. 10.3 договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

За доводами позивача невигідність змісту спірного пункту 10.3. договору полягає в тому, що відповідач може скористатися з корисливих мотивів і умисно збільшити борг вдвічі, подавши позов до суду про стягнення заборгованих грошових зобов`язань наприкінці строку в межах якого сторони можуть звернутися до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети (такий правовий висновок міститься в п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ч. 1 ст. 233 ЦК України).

За положеннями ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Отже, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Отже, сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Частиною 1 ст. 260 ЦК України передбачено, що для визначення строків позовної давності застосовуються правила статей 253 - 255 цього Кодексу, тобто календарний порядок обчислення цих строків, починаючи з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано початок перебігу строку (ч.1 ст.253 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст.260 ЦК України заборонено змінювати порядок обчислення строків позовної давності, за домовленістю сторін. Початок перебігу позовної давності встановлений приписами ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, виходячи з приписів наведених норм позовна давність починає свій перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та закінчується у строк, визначений законодавством або договором, який має бути укладений у письмовій формі та відповідати загальним вимогам до договорів, які підлягають укладанню у письмовій формі.

Спірним пунктом 10.3. договору передбачено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав, за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Отже, як вбачається зі змісту оскарженого пункту договору, ним не змінювався порядок обчислення строку позовної давності, а лише збільшено строк, протягом якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав, за цим договором, що відповідає приписам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Як вірно враховано місцевим господарським судом, спірним пунктом не було встановлено або змінено порядок нараховування неустойки, а збільшено до 5 років строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за спірним договором (позовну давність), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань.

Про можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін договору зазначав Верховний Суд у постанові від 09.02.2021 у справі №911/1060/20 та постанові від 09.03.2021 у справі № 924/441/20.

За таких обставин, безпідставним є посилання скаржника на те, що зазначеним пунктом встановлено договірну неустойку.

З огляду на зазначене вище та недоведення позивачем підстав, з якими ст.ст. 215, 233 ЦК України пов`язують недійсність правочинів, правомірним є висновок суду першої інстанції про відмову в позові.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні аргументи, які ним були викладені в апеляційній скарзі як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за результатами розгляду апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №911/2790/20 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква.

Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №911/2790/20.

Матеріали справи № 911/2790/20 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 07.06.2021.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко