РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2021Справа № 910/944/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «МС Девелопмент»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Хорстех»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс»
простягнення 10 965,52 грн.
та за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Хорстех»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «МС Девелопмент»
провизнання пунктів договору недійсними
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

позивача за первісним позовом:не з`явився;
відповідача за первісним позовом:Дяковський О.С.;
третьої особи:не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МС Девелопмент» (надалі - ТОВ «МС Девелопмент») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорстех» (надалі - ТОВ «Хорстех») про стягнення 10 965,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання із відшкодування вартості спожитих комунальних послуг на підставі договору про відшкодування витрат №108/1 від 14.01.2019, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 3 208,99 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 6 129,17 грн., 36% річних у розмірі 604,52 грн. та штрафу у розмірі 1 022,84 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс» (надалі - ТОВ «Мед-Сервіс») до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

12.02.2021 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «Хорстех» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що договір про відшкодування витрат №108/1 від 14.01.2019 припинив свою дію, заявлена позивачем заборгованість документально не підтверджена, а стягнення одночасно пені, 36% річних та штрафу суперечить ст. 61 Конституції України.

Також, 12.02.2021 через канцелярію суду від ТОВ «Хорстех» надійшов зустрічний позов, в якому заявник просить суд визнати п. 2.2 та 2.4 договору про відшкодування витрат №108/1 від 14.01.2019 недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 прийнято зустрічний позов до розгляду з первісним позовом у справі №910/944/21, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, вирішено перейти до розгляду справи №910/944/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.03.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Босого В.П. на лікарняному, підготовче судове засідання, призначене на 15.03.2021, не відбулося та ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 підготовче засідання призначено на 14.04.2021.

12.04.2021 через канцелярію суду від представника ТОВ «МС Девелопмент» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надіслання позивачу документів, в якому заявник стверджує про неотримання ним копії відзиву на первісний позов та копії зустрічної позовної заяви, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати ТОВ «Хорстех» надіслати відзив на позов та зустрічну позовну заяву на адресу позивача за первісним позовом.

Суд відзначає, що до відзиву на позов та до зустрічної позовної заяви ТОВ «Хорстех» додані докази направлення їх копій та копій доданих до них документів на адресу ТОВ «МС Девелопмент», зокрема: накладні, фіскальні чеки та описи вкладення у цінні листи №093 та №077, а відтак підстави для зобов`язання відповідача за первісним позовом повторно направляти копії вказаних документів на адресу позивача за первісним позовом відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 підготовче судове засідання відкладено на 28.04.2021.

В підготовчому засіданні 28.04.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу №910/21015/20 до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 24.05.2021.

13.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надіслання позивачу документів, в якому позивач за зустрічним позовом черговий раз стверджував про неотримання ним копії відзиву на первісний позов та зустрічної позовної заяви, а також просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом заявив клопотання про залишення первісного позову без розгляду, яке було відхилене судом з огляду на відсутність обґрунтованих підстав для залишення первісного позову без розгляду, підтримав зустрічний позов та просив задовольнити позовні вимоги за ним в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд відзначає, що всі процесуальні документи у даній справі направлялись третій особі за її офіційною адресою місцезнаходження, яка зазначена у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який міститься на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, проте відправлення повертались на адресу суду із зазначенням причин повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», а відтак неотримання ТОВ «Мед-Сервіс» поштових відправлень є свідомим діянням (бездіяльністю) самої третьої особи, тому всі несприятливі наслідки такого неотримання покладаються саме на неї.

В силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день невдалої спроби вручення поштового відправлення, вважається днем вручення відповідної ухвали суду, у зв`язку з чим суд вважає повідомленим ТОВ «Мед-Сервіс» про місце і час розгляду справи належним чином.

У судовому засіданні 24.05.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2019 між ТОВ «Мед-Сервіс» (орендодавець) та ТОВ «Хорстех» (орендар) був укладений договір суборенди №108 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування частину нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Київ, вул. Ярославська, буд. 47/29.

На виконання умов Договору ТОВ «Мед-Сервіс» передав, а ТОВ «Хорстех» прийняв об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі об`єкта в оренду від 01.02.2019.

14.01.2019 між ТОВ «МС Девелопмент» (виконавець), ТОВ «Хорстех» (споживач) та ТОВ «Мед-Сервіс» (орендодавець) укладено договір про відшкодування витрат №108/1 (надалі - «Договір 1»), відповідно до п. 1.1 якого сторони дійшли згоди про відшкодування споживачем виконавцю вартості спожитих споживачем комунальних послуг в приміщенні, що належить орендодавцю на праві користування та орендується споживачем, розташованому за адресою: Київська обл., м. Київ, вул. Ярославська, буд. 47/29, загальною площею 44,5 кв.м.

Згідно з п. 1.1.1 Договору 1 на період строку дії комунальних договорів, укладених між виконавцем та відповідними комунальними організаціями, споживач зобов`язується компенсувати виконавцю вартість (витрати) спожитих комунальних послуг (теплопостачання, утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, електропостачання, водопостачання та водовідведення, пожежне спостереження і ТО системи ПО, вивіз ТПВ) та інших послуг, необхідність в отриманні яких може виникати у споживача в процесі експлуатації приміщення) за тарифами відповідних комунальних (експлуатаційних) служб та організацій.

Пунктом 1.1.2 Договору 1 сторони дійшли згоди про те, що після здійснення виконавцем оплати вищезгаданих комунальних і експлуатаційних послуг за відповідний місяць (звітний місяць), виконавець виставляє споживачеві відповідні рахунки для компенсації своїх витрат, при цьому сума компенсації не може бути більше суми оплат за вказані послуги. Рахунки виставляються виконавцем не пізніше 21 числа місяця наступного за звітним, та отримуються споживачем самостійно за адресою виконавця зазначеною ним як адреса для листування. Отримання рахунків виконавця у зазначений спосіб, є обов`язком орендаря, для виконання якого він зобов`язаний отримати рахунки за адресою для листування виконавця в строк з 21 по 25 число кожного календарного місяця.

У разі порушення споживачем термінів відшкодування вартості спожитих комунальних та/або експлуатаційних послуг він сплачує виконавцю пеню у розмірі одного відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також 36 (тридцять шість) відсотків річних від простроченої суми згідно ст. 625 Цивільного кодексу України (п. 2.2 Договору 1).

Відповідно до п. 2.4 Договору 1 у разі порушення споживачем термінів відшкодування вартості спожитих комунальних та/або експлуатаційних послуг більше, ніж на десять банківських днів споживач додатково сплачує виконавцю штраф у вигляді 1 (одного) розміру середньомісячного відшкодування вартості спожитих комунальних та експлуатаційних послуг за останні 12 місяців.

Актом приймання передачі об`єкта з оренди від 27.07.2020 ТОВ «Хорстех» повернув ТОВ «Мед-Сервіс» об`єкт оренди за Договором.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування вартості комунальних послуг на підставі Договору 1, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 3 208,99 грн.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За твердженням позивача за первісним позовом, в порушення умов Договору 1, відповідачем за первісним позовом не було компенсовано вартість спожитих ним комунальних послуг в орендованому на підставі Договору приміщенні у розмірі 3 208,99 грн.

Відповідно до приписів ст. 901 Цивільного кодексу України обов`язок замовника оплатити послуги виникає за умови їх надання виконавцем, що має бути підтверджено належними доказами в розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Із змісту Договору 1 вбачається, що ТОВ «Хорстех» взяло на себе зобов`язання відшкодувати ТОВ «МС Девелопмент» спожиті під час оренди приміщення на підставі Договору комунальні та/або експлуатаційні послуги.

В свою чергу, такий обов`язок ТОВ «Хорстех» виникає після оплати таких послуг ТОВ «МС Девелопмент» на підставі виставленого останнім рахунку.

Таким чином, в даному випадку, доказами надання послуг за Договором 1 та споживання ТОВ «Хорстех», за час оренди приміщення за Договором, комунальних та/або експлуатаційних послуг є їх оплата ТОВ «МС Девелопмент», в той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази фактичного споживання ТОВ «Хорстех» таких послуг за спірний період, оскільки відсутні докази оплати позивачем за первісним позовом спірної суми грошових коштів.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.

В той же час, всупереч вказаним нормам позивач за первісним позовом не подав жодних належних та допустимих доказів в підтвердження надання ним послуг відповідачу за первісним позовом на підставі Договору 1.

Відповідно до приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом обраного позивачем способу захисту права або інтересу є його доведення останнім факту порушення такого права чи інтересу.

В той же час, судом встановлено, що ТОВ «МС Девелопмент» не доведено факту надання послуг ТОВ «Хорстех», а відтак підстав вважати наявним порушене право позивача, на захист якого спрямований даний позов, відсутні.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «МС Девелопмент» про стягнення з ТОВ «Хорстех» заборгованості у розмірі 3 208,99 грн. є неправомірними та необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, підстави для задоволення позову в частині стягнення пені у розмірі 6 129,17 грн., 36% річних у розмірі 604,52 грн. та штрафу у розмірі 1 022,84 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у суду відсутні.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог за первісним позовом необхідно відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору за первісним позовом відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на ТОВ «МС Девелопмент».

Стосовно зустрічних позовних вимог ТОВ «Хорстех» про визнання недійсними п. 2.2 та п. 2.4 Договору 1 суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Як на підставу для визнання п. 2.2 та п. 2.4 Договору 1 недійсним позивач за зустрічним позовом вказує на те, що одночасне застосування пені, відсотків та штрафу за одне й те саме порушення, свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України.

Так положеннями ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

Окрім того, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема, відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, стягнення з боржника пені, штрафу та відсотків річних не суперечить статті 61 Конституції України.

Окрім того, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження сторонами всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач за зустрічним позовом не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір 1 в частині пунктів 2.2 та 2.4 суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином.

З огляду на викладене, судом не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість визнання п. 2.2 та 2.4 Договору 1 недійсними, а відтак в задоволенні позовних вимог про визнання таких пунктів Договору 1 недійсними з визначених у зустрічній позовні заяві правових підстав необхідно відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на ТОВ «Хорстех».

Керуючись статтями 129, 173, 180, 226, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Девелопмент» відмовити повністю.

2. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорстех» відмовити повністю.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.06.2021.

Суддя В.П. Босий