ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 910/8403/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 18.05.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р."

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.01.2021 (повний текст складено 25.01.2021)

у справі № 910/8403/20 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Державного підприємства "Антонов"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р."

про стягнення 326 263, 99 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року Державне підприємство "Антонов" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." про стягнення 326 263,99 грн, з яких: 216 005,04 грн - попередня оплата за непоставлений товар, 78 268,02 грн - пеня за несвоєчасну поставку товару, 30 269,18 грн - штраф за порушення строків поставки товару, 1 721,75 грн - 3% річних, нараховані за прострочення повернення попередньої оплати.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної поставки товару за договором поставки №1205 від 13.03.2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі №910/8403/20 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." на користь Державного підприємства "Антонов" 216 005, 04 грн. попередньої оплати, 49249, 15 грн пені, 30240, 71 грн штрафу, 1719, 45 грн 3% річних та 4458, 22 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження сплати спірної суми заборгованості (попередньої оплати) або поставки погодженого сторонами товару в повному обсязі чи відсутності прострочення ним виконання своїх обов`язків зі своєчасної поставки товару та повернення попередньої оплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." посилається на те, що повернення грошових коштів, отриманих у якості попередньої оплати за товар, не є грошовим зобов`язанням відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, відтак, апелянт вказує на неможливість нарахування відсотків річних на суму попередньої оплати.

Апелянт також зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи відповідача, викладені у листі №1207/19-1 від 12.07.2019, у якому відповідач проінформував позивача про неможливість виконання ним своїх зобов`язань за договором по причині зростання цін на визначений договором товар. Так, пунктом 3.3. договору передбачено, що ціна за металопрокат підлягає зміні у випадку зміни ціни на сировину, енергетичній зміні, коливання курсу валют згідно курсу НБУ.

Крім того, скаржник вказує, що судом першої інстанції не звернуто увагу на повноваження представника позивача, який діяв від імені позивача на підставі довіреності, не надавши договір про надання правової допомоги.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 12.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." (продавець) та Державним підприємством "Антонов" (покупець) укладено договір поставки № 1205 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов`язується поставити протягом 2018 року металопрокат, а покупець - прийняти та оплатити вказаний товар на умовах, які визначені у договорі.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Номенклатура, кількість, ГОСТ/ТУ, ціна одиниці товару визначається специфікацією № 1, яка є невід`ємною частиною договору (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору ціна за одиницю товару, що поставляється по даному договору, визначена у специфікації № 1 і включає в себе податки та збори, а також вартість тари, упаковки, маркування та доставки товару. Загальна сума договору складає 677 806,80 грн., у тому числі ПДВ 20%: 112 967,80 грн.

У пункті 4.2 договору сторони погодили, що термін поставки товару (партії товару) - 60 (шістдесят) робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця.

За умовами пункту 4.3 договору право власності на товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі товару переходить від продавця до покупця в момент передачі товару, про що свідчить документ про передачу товару - видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін, або товарно-транспортна накладна.

Датою поставки вважається дата, яка зазначена у видатковій або товарно-транспортній накладній (пункт 4.4 договору).

Згідно з пунктом 6.2 договору оплата за товар (партію товару) здійснюється в наступному порядку:

6.2.1 перших 50 % за партію товару покупець проводить шляхом сплати грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 14-ти банківських днів з дня отримання рахунку від продавця. Після здійснення передоплати ціна зміні не підлягає;

6.2.2 наступні 50 % від вартості замовленого товару (партії товару) сплачуються покупцем протягом 14-ти банківських днів з моменту фактичного отримання товару (партії товару), що підтверджується підписанням сторонами видаткових накладних.

Датою оплати товару вважається дата надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (пункт 6.3 договору).

Відповідно до пункту 10.1 договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018.

У специфікації № 1 до договору сторонами було погоджено найменування товару, його кількість та загальну ціну, що становить 677 806,80 грн. (у тому числі ПДВ 20 % - 112 967,80 грн.).

На виконання умов договору та на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 1110 від 17.05.2018 на загальну суму 677 806,80 грн., Державне підприємство "Антонов" сплатило на користь постачальника суму попередньої оплати за товар у розмірі 338 903,40 грн., що становить 50 % вартості означеного товару, що підтверджується долученими до у матеріалів справи копіями рахунку на оплату та платіжного доручення № 3743 від 07.06.2018.

Слід також зазначити, що за змістом відбитку штампа обслуговуючого сторін банку, проставленого на платіжному дорученні № 3743 від 07.06.2018, здійснений позивачем платіж у розмірі 338 903,40 грн. було фактично проведено банком 11.06.2018.

Згідно з пунктом 2.14 постанови Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня". Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту "Дата надходження", який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення. У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті "Дата виконання", має відповідати даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку.

Отже, датою оплати товару в розумінні пункту 6.3 договору є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника - 11.06.2018.

Таким чином, відповідач відповідно до положень пункту 4.2 договору зобов`язаний був поставити позивачу товар на загальну суму 677 806,80 грн. у строк, що становить 60 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця (11.06.2018), тобто до 05.09.2018.

Проте з матеріалів справи вбачається, що передбачений договором обов`язок з поставки позивачу товару загальною вартістю 677 806,80 грн. у строк до 05.09.2018 відповідач виконав лише частково, здійснивши поставку на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн. згідно з підписаною сторонами видатковою накладною № 83 від 09.08.2018.

Таким чином відповідачем не поставлено позивачу товару на суму 432 010,08 грн.

Судом також встановлено, що після поставки позивачу частини наведеного товару, Державне підприємство "Антонов" згідно з платіжним дорученням № 6297 від 17.08.2018 додатково сплатило на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 122 898,36 грн.

Проте в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, відповідач решту погодженого між сторонами товару в установлений договором строк позивачу не поставив.

Пізніше, листом № 1207/19-1 від 12.07.2019 відповідач повідомив Державне підприємство "Антонов" про неможливість виконання зобов`язань за виставленим рахунком № 1110 від 17.05.2017, у зв`язку із знеціненням гривні та значним зростанням цін на металопрокат.

Разом з тим, листом № 126/12479-19 від 25.10.2019 Державне підприємство "Антонов" направило на адресу відповідача вимогу, в якій на підставі статті 530 Цивільного кодексу України просило відповідача повернути, зокрема, суму перерахованої йому попередньої оплати за договором у розмірі 216 005,04 грн.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, з наявної у матеріалах справи копії довідки відділення поштового зв`язку вбачається, що означена вимога вручена відповідачу не була, що підтверджується відбитком проставленого уповноваженим працівником відділення поштового зв`язку календарного штемпеля від 12.11.2019 про неможливість вручення цього поштового відправлення.

З огляду на викладене, днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Зважаючи на те, що означена вимога була залишена відповідачем без задоволення, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши встановлені фактичні обставини справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір укладений між сторонами за своєю правовою природою є договором поставки.

Так, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, за висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 28.11.2011 у справі № 3-127гс11, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Як було зазначено вище, на виконання договору Державне підприємство "Антонов" відповідно до платіжних доручень № 3743 від 07.06.2018 на суму 338 903,40 грн та № 6297 від 17.08.2018 на суму 122 898,36 грн сплатило на рахунок відповідача суму грошових коштів у загальному розмірі 461 801,76 грн.

Проте відповідач передбачений договором обов`язок з поставки позивачу товару загальною вартістю 677 806,80 грн. у погоджений сторонами у цьому правочині строк (до 05.09.2018) виконав лише частково, здійснивши поставку на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн, що підтверджується видатковою накладною № 83 від 09.08.2018.

Таким чином, зважаючи на виконання позивачем своїх зобов`язань з перерахування відповідачу попередньої оплати за договором, а також беручи до уваги порушення відповідачем обов`язків щодо поставки погодженого сторонами товару в установленому договором обсязі та строки, суд дійшов висновку про те, що у позивача відповідно до частин 1 та 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати недопоставленого товару, яким він скористався, направивши відповідачу вимогу № 126/12479-19 від 25.10.2019.

Однак станом на момент розгляду спору, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження поставки ним товару позивачу на суму, зокрема, 216 005,04 грн. (що становить різницю між оплаченими позивачем коштами та вартістю фактично поставленого йому відповідачем товару), як і доказів, які свідчать про повернення ним позивачеві означеної суми грошових коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення попередньої оплати в розмірі 216 005,04 грн.

Посилання апелянта на викладені у листі №1207/19-1 від 12.07.2019 обставини щодо неможливості виконання ним своїх зобов`язань за договором по причині зростання цін на визначений договором товар, не спростовують факту неналежного їх виконання, з огляду на таке.

Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що про зміну ціни, що може бути спричинено зміною цін на сировину, енергетичні ресурси, коливання курсу валют продавець зобов`язаний попередити покупця письмово - протягом двох робочих днів з дати настання таких змін. У разі, якщо до здійснення оплати курс долара США до гривні згідно курсу НБУ буде змінено більше/менше ніж на 5% по відношенню до курсу долара на дату складення договору, то ціна товару має бути відкоригована пропорційно до зміни курсу валют. Про що сторони укладають додаткову угоду. Після здійснення передоплати ціна зміні не підлягає.

Отже, з огляду на погоджені сторонами умови договору, зміна ціни на товар можлива лише до здійснення покупцем передплати та за умови укладення додаткової угоди. Крім того, як встановлено вище, відповідач зобов`язаний був поставити товар позивачу у строк до 05.09.2018, водночас про зміну ціни повідомив лише 12.07.2019.

Позивач також просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 30 269,18 грн (що становить 7 % від вартості непоставленого відповідачем товару на суму 432 416,88 грн) та пеню в сумі 78 268,02 грн (нарахованої з 13.11.2018 по 13.05.2019 на суму непоставленого товару вартістю 432 416,88 грн).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

У пунктах 8.3, 8.4 договору сторони передбачили, що у разі порушення термінів поставки продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення від вартості не поставленого товару (непоставленої партії товару), а за прострочення більше 30-ти календарних днів додатково стягується штраф 7 % від вартості непоставленого товару (непоставленої партії товару).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховуються штрафні санкції і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як було зазначено вище, відповідач згідно з положеннями пункту 4.2 договору зобов`язаний був поставити позивачу товар на загальну суму 677 806,80 грн у строк, що становить 60 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця (11.06.2018), тобто до 05.09.2018.

Проте наведений обов`язок був виконаний відповідачем лише частково шляхом поставки на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн згідно з видатковою накладною № 83 від 09.08.2018.

За таких обставин, першим днем прострочення відповідачем виконання його зобов`язання з поставки решти товару загальною вартістю 432 010,08 грн (що становить різницю між погодженою сторонами вартістю і обсягом цього товару та вартістю фактично поставленого відповідачем товару в установлений строк) є 06.09.2018.

Суд першої інстанції, враховуючи положення статті 232 Господарського кодексу України, а також межі позовних вимог, дійшов до правильного висновку про те, що обґрунтованою та арифметично правильною сумою пені, яка підлягає стягненню з відповідача є 49 249,15 грн., нарахована у період з 13.11.2018 року (початкова дата зазначеного позивачем у позовній заяві періоду нарахування пені) до 06.03.2019 (останній день шестимісячного строку нарахування пені від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано) на встановлену судом суму непоставленого товару в розмірі 432 010,08 грн.

За розрахунком суду першої інстанції, перевіреним судом апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 30 240,71 грн штрафу, що становить 7 % від вартості непоставленого товару з простроченням більше 30-ти календарних днів у розмірі 432 010,08 грн.

Слід також зазначити, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 49 249,15 грн. пені та 30 240,71 грн. штрафу, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 29 018,87 грн. пені та 28,47 грн. штрафу слід відмовити.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки сторони у даній справі не заявляли про застосування позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, то позовна давність до вказаних позовних вимог судом не застосовується.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 721,75 грн, нарахованих у період з 20.11.2019 по 24.02.2020 на суму неповернутої передоплати в розмірі 216 005,04 грн, слід зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509 ,524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

В силу положень статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України ), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) та від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17); у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 910/23585/16, від 14 березня 2018 року у справі № 910/24853/13, від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/1775/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 21 червня 2019 року у справі № 910/9288/18, від 01 липня 2019 року у справі № 910/5773/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 745/26/16-ц (провадження № 61-14087св18).

Викладеним спростовуються доводи апелянта стосовно неможливості нарахування на суму попередньої оплати 3% річних на підставі статті 625 ЦК України.

За розрахунком суду першої інстанції, перевіреним судом апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 719,45 грн - 3 % річних, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 2,30 грн 3 % річних слід відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." на користь Державного підприємства "Антонов" 216005,04 попередньої оплати, 49249,15 грн пені, 30240, 71 грн штрафу та 1 719,45 грн 3 % річних.

Стосовно доводів апелянта щодо повноважень представника позивача, слід зазначити таке.

Згідно з частиною 1 статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною 1 статті 58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 2 статті 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Як встановлено судом апеляційної інстанції, на підтвердження повноважень представника Державного підприємства "Антонов" адвокат Наливайко Даниїл Олександрович подав довіреність №408/279-д від 06.12.2019 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №4532 від 31.05.2011.

Отже, доводи скаржника щодо неналежного уповноваження представника позивача не знайшли свого відображення.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі №910/8403/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі №910/8403/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі №910/8403/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8403/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 08.06.2021.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка