ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. Справа №914/1953/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - М.Б. Желік

- Г.Т. Кордюк

секретаря судового засідання: К. Кострик

Розглянувши апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.01.2021

у справі №914/1953/19

за позовом: заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідача: ТзОВ Трентова ЛТД

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства Львівський військовий лісокомбінат

про: витребування майна

за участю представників:

від прокуратури Бучко Р.В.;

від позивача Смілка В.І. представник;

від відповідача Посікіра Р.Р. представник (довіреність №б/н від 01.04.2020);

від третьої особи Мудрик І.В. представник.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.01.2021, суддя Король М.Р., у задоволенні позову заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було відмовлено повністю.

З даним рішенням не погодився заступник військового прокурора Львівського гарнізону і оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми ст.ст. 83, 261, 328, 387, 388, 1212 ЦК України, ст.ст. 75, 236 ГПК України. На думку апелянта відповідач не є добросовісним набувачем майна, позивач не давав згоди на його відчуження, прилюдні торги визнані недійсними, а тому відповідач володіє спірним майном без достатньої правової підстави.

ТзОВ Трентова ЛТД подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 справу №914/1953/19 було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. (головуючий суддя), Желік М.Б., Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Львівського гарнізону на рішення Господарського суду Львівської області від 18.01.2021 у справі №914/1953/19. Витребувано в Господарського суду Львівської області матеріали справи №.914/1953/19.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.03.2021 було призначено справу до розгляду на 12.04.2021.

Розпорядженням керівника апарату Західного апеляційного господарського суду №287 від 12.04.2021 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Скрипчук О.С. було призначено проведення автоматизованої зміни складу суду у справі №914/1953/19.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 справу №914/1953/19 було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. головуючий суддя, Желік М.Б., Кордюк Г.Т.

Розгляд справи розпочався спочатку.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 було відкладено розгляд апеляційної скарги заступника військового прокурора Львівського гарнізону на 12.05.2021.

11.05.2021 на адресу апеляційного суду від ТзОВ Трентова ЛТД надійшла заява про застосування практики Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 за клопотанням третьої особи було відкладено розгляд апеляційної скарги заступника військового прокурора Львівського гарнізону на 31.05.2021.

31.05.2021 на адресу Західного апеляційного господарського суду від представника ДП «Львівський військовий лісокомбінат» надійшли письмові пояснення в яких він просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги .

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 18.01.2021 у справі №914/1953/19 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2019 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про витребування майна.

08.11.2019 прокурором було подано до суду першої інстанції заяву (щодо доповнення обґрунтування позовних вимог) та заяву про збільшення розміру позовних вимог.

11.11.2019 позивачем було подано до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№46378/19.

14.09.2020 Державним підприємством «Львівський військовий лісокомбінат» подано до суду заяву про вступ у справу в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №2146/20.

У підготовчому засіданні 21.10.2020 представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду клопотання Міністерства оборони України про закриття провадження у справі (вх.№46378/19 від 11.11.2019).

21.10.2020 Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, якою, зокрема, ухвалив: прийняти заяву прокурора про збільшення розміру позовних вимог (вх.№3010/19 від 08.11.2019), що по своїй суті є заявою про виправлення описки у прохальній частині позовної заяви при зазначенні площі нерухомого майна; заяву Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про вступ у справу в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору (вх.№2146/20 від 14.09.2020) задовольнити; залучити до участі у справі Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; відкласти підготовче засідання на 04.11.2020; викликати представників учасників справи у підготовче засідання; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

23.10.2020 відповідачем по справі було подано до суду першої інстанції заяву про об`єднання справ в одне провадження, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№30703/20.

02.11.2020 на електронну адресу суду першої інстанції від позивача надійшло заперечення на заяву про об`єднання справ в одне провадження, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31517/20.

04.11.2020 Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: відмовити у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про закриття провадження у справі, що по своїй суті є клопотанням про залишення позову без розгляду (вх.№46378/19 від 11.11.2019); відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про залишення позову без розгляду (вх.№43226/19 від 21.10.2019р.); відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про об`єднання справ в одне провадження (вх.30703/20 від 23.10.2020р.); відкласти підготовче засідання на 18.11.2020.

08.12.2020 на електронну адресу суду першої інстанції від відповідача по справі надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та заява про застосування наслідків спливу позовної давності, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№35058/20 та вх.№35059/20 відповідно.

23.12.2020 відповідачем по справі було подано до суду першої інстанції заяву про застосування правових висновків Верховного Суду та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№36388/20 та вх.№36390/20 відповідно.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 08.02.2017 у справі №914/2062/14 (надалі по тексту «Рішення»), яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2017, відповідно до заявок відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області та на виконання умов договорів про надання послуг по організації і проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», 07.11.2013 та 03.12.2013 за процедурою реалізації арештованого нерухомого майна на виконання зведеного виконавчого провадження №7/В6/2013 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» заборгованості були проведені прилюдні торги, на яких відчужено нерухоме майно, а саме: Ѕ приміщення трансформаторної підстанції, пл. 17,9 кв.м., будівлі дільниці ширвжитку, пл. 146,2 кв.м., приміщення дільниці столярних плит (будівля №2), загальною пл.848,0 кв.м., частини приміщень сушильних камер і теплопункту, пл. 280,7 кв.м., та адміністративної будівлі комбінату під літерою «А-4» загальною площею 1 714,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, яке оформлене протоколами №03/263/13/а-2/1, №03/229/13/а-1, №03/263/13/а-3, №03/345/13/а-1.

Переможцем прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД».

Підставою позову визначено обставини, встановлені у зазначеному Рішенні, відповідно до якого, задоволено позов заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», а саме:

-протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.13 №03/263/13/а-2/1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - половини приміщення трансформаторної підстанції пл. 17,9 м2;

-протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.2013 №03/229/1 З/а-1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - приміщення широкого вжитку, заг. пл. 146,2 м2 та приміщення дільниці столярних плит, пл. 848,0 м ;

-протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.2013 №03/263/13/а-З та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна частина приміщень сушильних камер і теплопункту пл. 280,7 м2;

-протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 03.12.2013 №03/345/1 З/а-1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 09.12.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - адміністративна будівля комбінату під літерою «А-4» заг. пл. 1714,5 м2, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Водночас, як стверджує прокурор та не заперечується іншими учасниками справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» під час реєстрації права на спірне майно зазначено дещо інші параметри одного з об`єктів нерухомого майна.

Так, до продажу у 2013 році пропонувалася та була предметом торгів, серед іншого, об`єкт нерухомого майна - частина приміщень сушильних камер і теплопункту площею 280,7 кв. м. Однак, під час вчинення реєстраційних дій у січні 2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - частина приміщень сушильних камер і теплопункту площею 295,5 кв. м.

Таким чином, прокурор зазначає, що один з незаконно відчужених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» під час публічних торгів у листопаді - грудні 2013 року об`єктів нерухомого майна по вул. Луганській, 3 у м. Львові, а саме - частина приміщень сушильних камер і теплопункту на даний час має площу 295, 5 кв.м.

На думку прокурора та позивача, вищевказаним Рішенням фактично визнано недійсним правочин з продажу спірного майна, що в свою чергу зумовлює обов`язок відповідача повернути таке майно державі в особі позивача, який, як зазначають прокурор та позивач, є власником такого майна.

Однак, відповідачем спірне майно не повернуто, реєстрацію права власності на таке не скасовано.

Враховуючи викладене, із врахування прийнятої судом заяви (вх.№3010/19 від 08.11.2019р.), прокурор просить суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно, розташоване у м.Львові по вул. Луганській, 3, а саме: адміністративну будівлю комбінату літ. А-4 площею 1714,5кв.м., Ѕ приміщення трансформаторної підстанції ТП 600 площею 17,9 кв. м., частину приміщень сушильних камер і теплопункту площею 295,5 кв. м., приміщення дільниці широкого вжитку площею 146,2 кв. м., приміщення дільниці столярних плит площею 848 кв. м. (разом надалі по тексту «Спірне майно»).

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що в позові слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Як відображено у Рішенні, згідно з п.1.1. Статуту Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» (в новій редакції), який є додатком до наказу Міністра оборони України від 23.11.2012р. №794, Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства оборони України. Відтак, майно, яке є предметом даного спору, закріплено на праві оперативного управління за Міністерством оборони України, яке передано на праві господарського відання Державному підприємству «Львівський військовий лісокомбінат».

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Як встановлено судом у справі №914/2062/14, спірне майно, право власності на яке набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» на прилюдних торгах, результати яких рішенням у вищезазначеній справі визнано недійсними, перебувало у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський військовий лісокомбінат».

Наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника (аналогічна позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 25.11.2020 у справі №442/4841/17).

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Правовою підставою позову Міністерства оборони України у даній справі №914/1978/19 є положення статті 387 Цивільного кодексу України, а саме щодо права власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Прокурор стверджує, що після ухвалення Рішення та набрання ним законної сили, спірне майно і надалі, протиправно, зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД», що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.09.2019р. №181713751.

Разом з тим, суд першої інстанції звернув увагу, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» є добросовісним набувачем спірного майна.

Як зазначено вище, право власності на спірне майно набуте відповідачем за результатами проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат».

Суд першої інстанції при розгляді даного спору застосував принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»).

За таких обставин, той факт, що реалізація спірного майна здійснювалася на прилюдних торгах, зокрема, відповідно до заявок відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, повністю кореспондується із принципом правової визначеності, про який наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема із тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» мало легітимні, виправдані очікування, що реалізація спірного майна на прилюдних торгах, з врахуванням принципу «належного урядування», здійснюється у відповідності до вимог чинного законодавства.

Більше того, як зазначає відповідач та не заперечується іншими учасниками, станом на момент проведення прилюдних торгів з реалізації спірного майна саме Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» було зазначено в ЄДРРП як власник такого майна.

Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

У частинах першій, третій статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Разом з тим частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Частина 5 статті 12 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

На момент здійснення виконавчого провадження ДП Львівський військовий комбінат» було відзначене у ЄДРРП нерухоме майно, як власник майна. Листами від 26.08.2012 року та 04.04.2013 року ДП «Львівський військовий лісокомбінат» самостійно звернулось до органів ДВС з проханням відчужити спірне майно, яке не входило до складу цілісного майнового комплексу з метою погашення заборгованості по заробітній платі.

При придбанні спірного майна на прилюдних торгах ТОВ «Трентова ЛТД» повністю покладалася на дані Державного реєстру прав на нерухоме майно та матеріали виконавчого провадження.

Суд бере до уваги, що в судових рішеннях у справі №914/2062/14 не встановлено порушень чинного законодавства зі сторони ТОВ «Трентова ЛТД». Усі порушення закону відбулися в процедурі підготовки та проведення прилюдних торгів зі сторони органу державної виконавчої служби.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про недобросовісність ТОВ «Трентова ЛТД» як набувача майна на прилюдних торгах, проведених на виконання судового рішення.

Як встановлено матеріалами справи, станом на момент проведення прилюдних торгів з реалізації спірного майна саме Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» було зазначено в ЄДРРП як власник такого майна.

При цьому, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.10.2019, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» є добросовісним набувачем спірного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно, право власності на яке набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» на прилюдних торгах, перебувало у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський військовий лісокомбінат», яке було зазначене в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як титульний власник спільного майна.

Листом від 26.12.2012 ДП «Львівський військовий лісокомбінат» просило орган ДВС реалізувати спірне майно, яке не використовується у виробництві для погашення заборгованості із заробітної плати.

Також Міністерство оборони України в 2013 році було повідомлено про продаж спірного майна на публічних торгах, на що була отримана відповідь позивача про те, що відповідне відчуження майна не передбачає його погодження. Ці обставини не були спростовані учасниками справи.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло не з волі власника.

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується із позицією суду першої інстанції, що позивач, як власник майна, переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД».

Відповідно до частини четвертої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції, що винятки для застосування віндикації, передбачені частиною другою статті 388 ЦК України, на спірні правовідносин не поширюються, оскільки застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею і в добросовісного набувача.

Такий висновок суду першої інстанції суперечить як змісту частини другої статті 388 ЦК України, яка не містить жодних винятків щодо неможливості витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, так і правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, відповідно до якого частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень (п. 48 Постанови).

Цей правовий висновок кореспондується із правовою позицією Верховного Суду України від 08.11.2017 у справі № 750/2872/16-ц, згідно з якою продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісний набувач, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов. Витребування майна, придбаного добросовісним набувачем на публічних торгах хоча і проведених з порушенням процедури є незаконним.

Такий правовий висновок підтриманий і в ряді постанов Верховного Суду, зокрема в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 7 травня 2020 року у справі № 905/294/17, постанові Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 638/5388/14-ц та інших.

Посилання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30 не береться судом апеляційної інстанції до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Аналогічну норму містять положення частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Крім цього господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Відповідний правовий висновок викладено, зокрема, в постанові Касаційного господарського суду від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19).

Тому встановивши наявність усіх обставин, які передбачені частиною другої статті 388 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати у спірних відносинах саме висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) щодо неможливості витребування майна від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

У постанові від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: «…якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України.

Якщо позивач вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності. Для застосування таких способів захисту немає потреби в оскарженні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу» (п.57).

При цьому, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними» (пункт 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.18, справа № 183/1617/16:).

При обгрунтуванні позовних вимог прокурор посилається на норму частини першої статті 1212 ЦК України, відповідно до якої особа зобов`язана повернути майно тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала. При цьому прокурором не береться до уваги, що ТОВ «Трентова лтд» відповідно до норми статті 330 ЦК України як добросовісний набувач набуло право власності на спірне майно, оскільки відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Ця обставина, як зазналося вище, не було спростована позивачем.

Відповідно суд апеляційної інстанції вважає, що правові норми інституту кондикції, які містяться в главі 83 ЦК України, як підстава для витребування у відповідача спірного майна, не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах без спростування обставини неможливості витребування цього майна у відповідача з огляду на правову норму частини другої статті 388 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника (аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 25.11.2020 у справі №442/4841/17).

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, суд апеляційної інстанції враховує, що положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном і може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд вважає втручання у право мирного володіння відповідача незаконним, оскільки таке порушує вимоги норми частини другої статті 388 ЦК України, яка встановлює принцип неможливості витребування у добросовісного набувача майна, яке було придбане на прилюдних торгах в порядку виконання судового рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при розгляді цієї слід врахувати також рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 369/4858/16-ц (провадження № 61-28134св18), від 22 травня 2019 року у справі № 369/2803/16-ц (провадження № 61-20390св18), від 22 травня 2019 року у справі № 369/2692/16-ц (провадження № 61-17830св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 369/4389/16 (провадження № 61-23087св18) та від 30 вересня 2020 року у справі № 369/6400/17 (провадження № 61-4840св20).

Відповідач придбаваючи спірне майно на прилюдних торгах, які проводилися органом державної виконавчої служби, мав усі підстави вважати щодо повноважності останнього на продаж спірного майна та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що орган державної виконавчої служби має право розпоряджатися цим майном, а відповідач після їх отримання матиме змогу мирно володіти своїм майном, позаяк особа, яка придбає майно на прилюдних торгах, які проводяться в порядку виконання судових рішень не зобов`язаний проявляти розумну обачність та здійснювати перевірку повноважень посадових осіб органів держави, зокрема правомірність внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності боржника у виконавчому провадженні.

Відповідач придбав спірне майно на прилюдних торгах на підставі оплатного договору, у повному обсязі сплатив кошти за договором купівлі-продажу, які були спрямовані органом державної виконавчої служби на погашення заборгованості по заробітній платі працівників ДП «Львівський військовий лісокомбінат». У випадку задоволення позовних вимог відповідач ризикує бути позбавленим свого майна без компенсації. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з продажу спірного майна на прилюдних торгах. Відповідач не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірного майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням (Seregin and others v. Russia, 31686/16, від 16 березня 2021).

Тому апеляційний суд вважає, що у разі витребування майна на користь держави буде порушено також принцип пропорційності, а прокурором не доведено, що втручання у мирне володіння майном відповідачем є законним та не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права відповідача, який законним шляхом добросовісно набув своє майно.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що намагання прокурора виправити допущену у минулому органами державної влади «помилку» чи протиправність дій їх посадових осіб не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на відповідача усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ТОВ «Трентова лтд , а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

За таких обставин, той факт, що реалізація спірного майна здійснювалася на прилюдних торгах, зокрема, відповідно до заявок відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, повністю кореспондується із принципом правової визначеності, про який наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема із тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» мало легітимні, виправдані очікування, що реалізація спірного майна на прилюдних торгах, з врахуванням принципу «належного урядування», здійснюється у відповідності до вимог чинного законодавства.

Більше того, як зазначає відповідач та не заперечується іншими учасниками, станом на момент проведення прилюдних торгів з реалізації спірного майна саме Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» було зазначено в ЄДРРП як власник такого майна.

При цьому, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.10.2019, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» не усвідомлювало факт розпорядження спірним майном особою, якій воно не належить і яка не має права на його відчуження, а відтак, є добросовісним набувачем такого.

Також суд бере до уваги лист титульного володільця спірного майна - ДП «Львівський військовий лісокомбінат» від 26.12.2012, в якому останнє просить орган ДВС реалізувати Спірне майно, яке не використовується у виробництві для погашення заборгованості із заробітної плати.

Також Міністерство оборони України було повідомлено про продаж спірного майна на публічних торгах, не вжило жодних заходів щодо унеможливлення проведення торгів, натомість надало відповідь органу Державної виконавчої служби, що відповідне відчуження майна не передбачає його погодження.

При цьому оцінюючи твердження позивача, що для продажу спірного майна не було отримано згоди Міністерства оборони України у встановленому законом порядку, суд звертається до рішення ЄСПЛ від 16.03.2021 у справі Semenov v. Russia, 17254/15 у п. 63 якого зазначено, що Орган влади не може використовувати особливості своєї організації для того, щоб виправдати відсутність волі до розпорядження майном, і тому питання, пов`язані із розподілом повноважень між різними муніципальними та регіональними утвореннями, не впливають на очевидне волевиявлення (mutatis mutandis, Hamer V.Belgium, no. 21861/03, § 76).

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Суд звертає увагу на принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»).

Враховуючи всі наведені принципи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що витребування на користь держави в особі Міністерства оборони України із власності ТОВ «Трентова лтд» спірного майна буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном відповідача, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування наслідків спливу позовної давності, відповідно до заяв відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (вх.№35059/20 від 08.12.2020р. та вх.№36390/20 від 23.12.2020р.) і зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому у частині третій цієї статті унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому, у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність потенційного позивача саме про факт порушення його права, а не проінформованість про певні обставини щодо обліку майна чи його передачі.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Отже визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012).

Про такий підхід відзначено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі №914/3224/16. Зокрема, вказано, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Саме принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю пов`язується Великою Палатою Верховного Суду з позбавленням власника володіння майном. Зокрема, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном відображено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №911/1902/19.

Таким чином, з огляду на те, що володіння нерухомістю пов`язано з реєстраційним посвідченням, то слід визнати, що датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості.

При цьому, законодавство не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копія якої міститься в матеріалах справи, право власності на Спірне майно зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» 26.12.2014, 29.12.2014 та 26.01.2015.

Тобто вищевказані дати є датами вибуття з володіння позивача спірного майна та датами, коли позивач довідався або міг довідатися про буцімто порушення його права або про особу, яка, на його думку, порушила таке право.

Окрім того. оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду в іншій справі № 914/2062/14, то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення з віндикаційним позовом у цій справі.

Схожий підхід до обрахунку початку перебігу позовної давності застосовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 907/323/18.

При цьому, на думку апеляційного суду, перебіг позовної давності не було перервано поданням позову № 914/2062/14, предметом позовних вимог у якій було визнання прилюдних торгів недійсними, оскільки позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справ № 523/10225/15-ц та від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17).

Також Верховний Суд зазначає, що і в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у випадку, якщо б право позивача на спірне майно було б порушене, то, враховуючи те, що із позовом у цій справі прокурор звернувся до суду лише 20.09.2019, з огляду на наявність відповідної заяви відповідача, підлягали б застосування наслідки спливу строку позовної давності.

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 752/4422/17).

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17).

Натомість позивачем під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції не заявлялось про поважність причин пропущення позовної давності звернення з заявою, що є предметом цього розгляду, до суду.

Разом з тим, як встановлено судами обох інстанцій, право позивача не є порушеним, а відтак, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Що ж стосується посилання апелянта на невірно застосування ст.ст. 83, 261, 328, 387, 388, 1212 ЦК України, ст.ст. 75, 236 ГПК України, то вони спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України слід відмовити.

З огляду на викладене, колегія Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 18.01.2021 по справі №914/1953/19 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Судові витрати слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України Західний апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.01.2021 року у справі №914/1953/19 залишити без змін.

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону залишити без задоволення.

Постанова набуває чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.Л. Мирутенко

Судді: М.Б. Желік

Г.Т. Кордюк

Повний текст постанови виготовлено 03.06.2021