ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2021 р. Справа№ 910/3547/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Воробйов А.В.

від відповідача: Шишканов О.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року

про вжиття заходів забезпечення позову

у справі 910/43547/21 (суддя: Комарова О.С.)

за позовом Фермерського господарства «КУЛЕВЧА»

до Підприємства з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА»

про стягнення 16 822 351, 60 грн

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «КУЛЕВЧА» (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» (після зміни найменування Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА») (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 16 822 351, 60 грн.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову, в якому заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах розміру заявлених позовних вимог в сумі 16 822 351, 60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року клопотання Фермерського господарства «КУЛЕВЧА» про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову, а саме:

- накладено арешт на грошові кошти, що належать Підприємству з іноземними інвестиціями "ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА" у розмірі 16 822 351, 60 грн, які знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Підприємство з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» (після зміни найменування Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА») звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року у даній справі та відмовити в задоволенні клопотання Фермерського господарства «КУЛЕВЧА» про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст. 136 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що саме клопотання Фермерського господарства «КУЛЕВЧА» про забезпечення позову не відповідає вимогам ст.ст. 13, 136, 139 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, за твердженням скаржника відсутні будь-які фактичні обставини та достатньо обґрунтовані належними доказами припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду.

Також, за твердженням скаржника судом першої інстанції було проігноровано, що відповідач є суб`єктом господарювання з міжнародним ім`ям та діловою репутацією, що спростовує голослівні припущення Фермерського господарства «КУЛЕВЧА» про можливість ухилення відповідача від виконання зобов`язання.

При цьому, скаржник наголосив, що зобов`язаною особою за ухвалою суду про забезпечення позову по справі №916/2019/18 був елеватор - ПрАТ «Кулевчанський КХП», який зберігав ріпак, а не відповідач у цій справі - Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА».

Крім того, скаржник вказав, що відсутні підстави вимагати забезпечення позову у розмірі 16882351,60 грн, оскільки відповідач вже оплатив 10800000,00 грн на рахунок Фермерського господарства «КУЛЕВЧА».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/3547/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року у справі № 910/3547/21 своєю ухвалою від 12.05.2021 року.

19.05.2021 року від представника Підприємства з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» до суду надійшло клопотання про зміну найменування відповідача у справі №910/3547/21, а саме з Підприємства з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» на Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА», яке було задоволено судом.

В обґрунтування свого клопотання заявник вказував, що 05.05.2021 року Підприємство з іноземними інвестиціями «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» змінило своє найменування на Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА», це підтверджується рішенням власника №30/01/2021 від 30.04.2021 про зміну найменування, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» від 05.05.2021року

25.05.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від скаржника до суду надійшло клопотання про поновлення строків та приєднання додаткових доказів в провадженні за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року про вжиття заходів забезпечення позову, зокрема: завірена копія адвокатського запиту та листа Білгород - Дністровської окружної прокуратури.

Клопотання скаржника про поновлення строку на подання даного клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів розглянувши по суті дане клопотання дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Так, заявник, обґрунтовуючи причини неможливості подання цих доказів суду першої інстанції, наголосив, що ці докази не було подано суду першої інстанції, оскільки після подання апеляційної скарги у апелянта з`явилися нові, важливі для її розгляду докази.

Відповідно до п. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України при поданні позовної заяви позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та у відповідності до п. 3 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визначення або відхилення. До заперечення застосовуються правила, встановлені ч.ч. 3-6 ст. 165 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 21.06.2018 року у справі №906/612/17, від 22.08.2018 року у справі № 910/19776/17, від 05.12.2018 року у справі № 910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Тобто, відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 80, п. 8 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України вказані докази скаржник мав би надати суду, ще під час подання заперечень та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ, ним не може бути подано, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що скаржник здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Матеріали справи не містять доказів подання разом із запереченням на вжиття заходів забезпечення позову доказів долучених скаржником додаткових доказів. Також матеріали справи не містять заяв відповідача про посилання на докази, які не можуть бути подані разом із запереченням на вжиття заходів забезпечення позову (за наявності).

Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв судове рішення, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги додаткові докази (у даному випадку запит адвоката та лист Білгород-Дністровської окружної прокуратури), які виготовлено на його замовлення після прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали. Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак, під час розгляду справи судом першої інстанції скаржник не повідомляв суд про неможливість подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

Таким чином, скаржником не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції відповідних додаткових доказів.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представники скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити та скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року у справі 910/3547/21.

Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 08.06.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва - без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положеннями ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, у тому числі, забороною відповідачу вчиняти певні дії (п. 2 ч.1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі №914/970/18).

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

В обґрунтування вжиття заходів забезпечення позову, заявник, зокрема, вказує, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, а тому, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення, у випадку задоволення позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а отже зробить неможливим ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Так, заявник вказує, що він протягом 29 місяців очікує отримання плати за товар, який був отриманий відповідачем ще у вересні 2018 року, проте ніяких заходів щодо належної оплати вартості придбаного майна не здійснив.

При цьому, заявник, зокрема, зазначив, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 року в справі № 916/2019/18 заяву Фермерського господарства "КУЛЕВЧА" про вжиття заходів до забезпечення позову до подання позовної заяви було задоволено та накладено арешт на ріпак 1-го класу, врожаю 2018 року, кількістю 1 000 тонн, який зберігається у ПрАТ "Кулевчанський КХП" відповідно до складської квитанції на зерно № 220 від 14.09.2018 року, бланк серії АЦ № 599785 та попри те, що постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 року зазначену ухвалу було скасовано, відповідачем було здійснено самовільне вивезення майна, арештованого державним виконавцем на підставі ухвали ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 року без скасування арешту в межах виконавчого провадження № 57269672.

Таким чином, за твердженням заявника у відносинах із Фермерського господарства "КУЛЕВЧА" відповідач вже допускав поведінку, яка направлена на унеможливлення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а тому, вважає наведені обставини достатніми для вжиття заходів до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- імовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту (поновлення) прав та інтересів позивача в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 16 822 351, 60 грн.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявною у відповідача необхідна сума грошових коштів.

При цьому, з огляду на предмет спору, варто зазначити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача. Натомість, даний вид забезпечення позову не завдасть збитків відповідачеві та не порушить прав третіх осіб, які не є учасниками даної справи, адже заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

Так, твердження скаржника, що позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, з наявністю чи настанням яких процесуальний кодекс пов`язує можливість вжиття заходів забезпечення позову спростовується вищевикладеним.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що відсутні підстави вимагати забезпечення позову у розмірі 16882351,60 грн, оскільки відповідач вже оплатив 10800000,00 грн на рахунок Фермерського господарства «КУЛЕВЧА», оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача відповідно до якого рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 року №910/1069/20, яке набрало законної сили та не скасовано, визнано недійсним договір банківського обслуговування №5 від 24.07.2018 року укладений між Фермерським господарством «КУЛЕВЧА» та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київської області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на який були перераховані вищезазначені кошти.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами існував спір з приводу визнання недійсним письмового договору поставки № ОР-14820 від 13.09.2018 року, примірник якого був отриманий позивачем поштою від відповідача, а також про витребування безпідставно набутого майна - насіння ріпаку 1 класу врожаю 2018 року у кількості 1000 тон, вартістю 13 500 000 грн, в межах справи № 916/2087/18, яка розглядалась Господарським судом Одеської області.

За результатами розгляду цієї справи, позовні вимоги було задоволено частково, внаслідок чого було визнано недійсним договір поставки № ОР-14829 від 13.09.2018 року.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 року рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року в справі № 916/2087/18 залишено без змін в оскаржуваній частині.

Разом з цим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 року в справі № 916/2019/18 було задоволено заяву Фермерського господарства "КУЛЕВЧА" про вжиття заходів до забезпечення позову до подання позовної заяви та накладено арешт на ріпак 1-го класу, врожаю 2018 року, кількістю 1 000 тонн, який зберігається у ПрАТ "Кулевчанський КХП" відповідно до складської квитанції на зерно № 220 від 14.09.2018 року, бланк серії АЦ № 599785, покладено на ПрАТ "Кулевчанський КХП".

20.09.2018 року Відділом державної виконавчої служби Саратського районного управління юстиції Одеської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 57269672 та цього ж дня винесено постанову про опис та арешт вищезазначеного майна. Саме це майно виступає предметом укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору поставки, вимоги про стягнення заборгованості за яким заявлені в межах справи № 910/3547/21.

В подальшому, постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 року, ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 року в справі № 916/2019/18 було скасовано, проте, як вбачається з листа відділу державної виконавчої служби Саратського районного управління юстиції Одеської області № 11043/43-55/4 від 19.12.2018 року, арешт накладений постановою від 20.09.2018 року станом на 17.12.2018 року був чинним.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Тобто, у випадку, якщо майно, щодо якого було вжито заходи до забезпечення позову, було арештоване виконавцем, звільнення цього майна з під арешту та вільне розпорядження ним з боку боржника можливо лише в результаті скасування виконавцем накладеного арешту в порядку ч. 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

З листа Відділу державної виконавчої служби Саратського районного управління юстиції Одеської області № 11043/43-55/4 від 19.12.2018 вбачається, що станом на 17.12.2018 року арешт спірного насіння ріпаку був чинним.

Доказів звернення відповідача до виконавчої служби із заявою про зняття арешту зі спірного майна матеріали справи не містять.

Водночас, за твердженням позивача, 15.12.2018 року представниками відповідача було здійснено самовільне вивезення майна, арештованого державним виконавцем на підставі ухвали Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 року в справі № 916/2019/18 без скасування арешту, накладеного органом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження № 57269672, тобто всупереч вимог законодавства, відповідачем було здійснено дії, направлені на самовільне вилучення майна, що на той час перебувало під арештом та було предметом спору в справі № 916/2087/18.

За вказаним фактом було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000488 від 16.12.2018 за ознаками злочину, передбаченому ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації).

Посилання скаржника, що зобов`язаною особою за ухвалою суду про забезпечення позову по справі №916/2019/18 був елеватор - ПрАТ «Кулевчанський КХП», який зберігав ріпак, а не відповідач у цій справі - Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» не спростовує вищенаведені твердження скаржника щодо самовільного вивезення майна.

Відповідачами у справі №916/2019/18 є Підприємство з іноземними інвестиціями «Гленкор Агрікалчер Україна» (після зміни найменування Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА») та ПрАТ «Кулевчанський КХП».

Разом з цим, за твердженням позивача, відповідач та ПрАТ «Кулевчанський КХП» є пов`язаними особами, оскільки вони мають єдиного засновника.

При цьому, колегія суддів з врахуванням посилань на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 року №910/1069/20 критично оцінює посилання скаржника на виконання свого зобов`язання з оплати вартості придбаного товару, у зв`язку з чим відповідач розпоряджався спірним майном на власний розсуд.

З огляду на викладене та враховуючи, що наведені заявником обставини у їх сукупності, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, дають обґрунтовані підстави вважати про існування реальної можливості невиконання господарського зобов`язання перед позивачем, що фактично нівелює можливість захисту прав і інтересів позивача.

Скаржник не спростував в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доводи позивача, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

Так, накладення арешту на кошти у межах спірної суми забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На переконання суду, накладення арешту саме на кошти, які знаходяться на рахунках відповідача, розмір яких обмежується ціною позову, є адекватним та співмірним заявленим позовним вимогам.

За вказаних обставин, колегія суддів, виходячи з розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, приходить до висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Щодо вжиття заходів із зустрічного забезпечення позову, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ст. 141 Господарського процесуального кодексу України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Таким чином, за змістом зазначеної норми застосування заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком. По-друге, апелянтом не доведено, що застосування заходів забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти можуть завдати прямих чи непрямих збитків скаржнику.

Розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, не є порушенням норм ст. 141 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.02.2019 року у справі № 924/789/18, від 03.12.2018 року у справі № 903/246/18.

Також слід зазначити, що законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч. 1 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України): відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 року у справі №911/1695/18.

Так, заявником зустрічного забезпечення не було доведено необхідності вжиття відповідного заходу зустрічного забезпечення, не визначено та не доведено суму можливих збитків, як і не доведено наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування зустрічного забезпечення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення позову.

Твердження скаржника, що останній є суб`єктом господарювання з міжнародним ім`ям та діловою репутацією, що спростовує голослівні припущення Фермерського господарства «КУЛЕВЧА» про можливість ухилення відповідача від виконання зобов`язання, не спростовує висновків суду.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні оскаржуваної ухвали не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послався місцевий господарський суд, позаяк вони не применшують і не змінюють основних правових висновків та мотивів суду.

При цьому, колегія суддів відзначає, що аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та в більшій мірі дублюють посилання викладені ним у запереченнях щодо вжиття забезпечення позову та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким була надана належна правова оцінка.

Водночас, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній сказі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА УКРАЇНИ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі 910/3547/21 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 року у справі №910/3547/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3547/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 09.06.2021 року.