ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.06.2021 Справа № 905/458/21

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Чернової О.В. при помічнику судді (за дорученням судді) Лагодіні Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Перша дорожньо будівельна компанія, м. Васильків Київської області

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ Донецької області

про стягнення заборгованості у розмірі 2 627 037,64 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Мітасьова О.В. за положенням

Товариство з обмеженою відповідальністю Перша дорожньо будівельна компанія, м. Васильків Київської області звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 2 627 037,64 грн., з яких 935 781,08 грн. 3% річних та 1 691 256,56 грн. інфляційні витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №2-20 від 16.04.2013, підтверджених рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018, яким вирішено стягнути заборгованість за договором у розмірі 14 051 389,20 грн., внаслідок чого, позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 2 627 037,64 грн.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 599, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 12, 38, 54, 75 Господарського процесуального кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/458/21 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою судді господарського суду Донецької області від 17.02.2021 позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі №905/458/21.

06 квітня 2021 року через канцелярію господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив №01.3-977 від 01.04.2021 на позовну заяву, в якому останній заперечив проти позовних вимог, зазначивши про невірність розрахунку 3% річних без урахування часткової оплати основного боргу за спірний період, внаслідок чого надав контррозрахунок 3% річних за період з 13.04.2018 по 29.09.2020 на суму 927 822,83 грн. Крім того, відповідач заперечив проти розрахунку інфляційних витрат, вказавши про необхідність застосування формули «Х»*«і-1»-100= «ЗБ», визначеної постановою Верховного Суду від 26.06.2020 у справі 905/21/19, та надав свій котррозрахунок інфляційних витрат за спірний період на загальну суму 1 632 896,77 грн.

Разом з цим, відповідач зазначив про сплив позовної давності за основною вимогою 02.04.2017, у зв`язку чим строк позовної давності відносно додаткових вимог, якими є стягнення 3% річних та інфляційні витрат сплив, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому судовому засіданні 05.05.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу №905/458/21 до розгляду по суті на 02.06.2021 року.

У судове засідання 02.06.2021 представник позивача не з`явився, про дату та час судового розгляду справи по суті повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду сторонами докази в порядку ст. 210 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2838/17 від 12.03.2018 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо-будівельна компанія» до Служби автомобільних доріг у Донецькій області задоволено частково.

Вирішено стягнути з відповідача заборгованість за договором на виконання робіт №2-20 від 16.04.2013 у загальному розмірі 31425333,30 грн та судовий збір у сумі 217574,80 грн.

З вказаного рішення вбачається прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в сумі 14 051 389,20 грн. за договором №58 від 21.11.2006.

На виконання вказаного рішення 04.09.2015 видано відповідний наказ.

Відповідно до ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

На примусове виконання рішення господарського суду Донецької області у справі №905/2838/17 від 12.03.2018 згідно наказу господарського суду Донецької області від 21.06.2018 №905/2838/17, з відповідача на користь позивача стягнуто 4 500 000,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами №12 від 18.12.2019, №2 від 22.01.2020, №3 від 21.02.2020 та №1 від 17.03.2020, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.55-58).

Також, як вбачається з матеріалів справи, за спірний період, а саме з 13.04.2018 по 29.09.2020, відповідачем здійснено часткове погашення суми основного боргу на загальну суму 3 000 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №404 від 20.05.2020 на суму 1 000 000,00 грн., №589 від 09.07.2020 на суму 1 000 000,00 грн. та №485 від 16.06.2020 на суму 1 000 000,00 грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №2-20 від 16.04.2013, підтверджених рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018, яким вирішено стягнути заборгованість за договором у розмірі 14 051 389,20 грн., внаслідок чого, позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 2 627 037,64 грн., останній звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у застосуванні наслідків невиконання прострочених грошових зобов`язань у вигляді сплати 3% річних та інфляційних витрат.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту невиконання та до повного виконання грошового зобов`язання (судового рішення).

Отже, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши арифметичний розрахунок позовних вимог щодо 3% річних за період з 12.04.2018 по 29.09.2020, суд дійшов висновку, що їх розмір є невірним через неправильне визначення останнім початку періоду нарахування, оскільки рішення господарського суду Донецької області у справі №905/2838/17 від 12.03.2018 набрало законної сили 12.04.2018, отже початком нарахування є 13.04.2018. Крім того, суд погоджується з запереченнями відповідача щодо неврахування усіх платежів часткового погашення заборгованості за спірний період, а саме позивачем не враховано оплату відповідача, здійснену 17.06.2018 згідно платіжного доручення №485 від 16.06.2018 на суму 1 000 000,00 грн.

При цьому, позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Таким чином, суд перевіривши контррозрахунок відповідача за період з 13.04.2018 по 29.09.2020, зазначає про його відповідність вимогам законодавства, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 927 822,83 грн.

Перевіривши арифметичний розрахунок позовних вимог щодо інфляційної індексації з квітня 2018 року по вересень 2020 року включно, суд дійшов висновку, що їх розмір є невірним з огляду на таке.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:

"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ",

де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Така правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Як встановлено судом, за період з 13.04.2018 по 29.09.2020 відповідачем здійснено часткове погашення суми основного боргу на загальну суму 3 000 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №404 від 20.05.2020 на суму 1 000 000,00 грн., №589 від 09.07.2020 на суму 1 000 000,00 грн. та №485 від 16.06.2020 на суму 1 000 000,00 грн.

При цьому, згідно наказу господарського суду Донецької області від 21.06.2018 №905/2838/17, з відповідача на користь позивача стягнуто 4 500 000,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами №12 від 18.12.2019, №2 від 22.01.2020, №3 від 21.02.2020 та №1 від 17.03.2020.

Отже, загальна сума погашення заборгованості за період з 13.04.2018 по 29.09.2020 складає 7 500 000,00 грн.

Тому, при визначені розміру інфляційних витрат за спірний період позивач мав виходити з формули «"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ"».

З огляду на що, суд приймає конррозрахунок відповідача в частині розміру інфляційних витрат та зазначає про його вірність, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у розмірі 1 632 896,77 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов`язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Водночас, за приписами ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

За змістом частини другої статті 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №663/2070/15-ц та Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі №6-298цс17.

У судовому засіданні представник відповідача підтвердив факт звернення позивачем до суду у грудні 2017 року з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором №2-20 від 16.04.2013 у розмірі 14 051 389,20 грн., за наслідками розгляду якого прийнято рішення господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018.

Отже, у даному випадку мало місце переривання строку позовної давності, встановленого ст.264 ЦК України, перебіг якого почався заново з наступного дня після пред`явлення позову.

Крім цього, приписами ч.1 ст.264 ЦК України визначено випадок переривання строку позовної давності у разі вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

При цьому судом враховується, що у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Так, як встановлено судом, відповідачем за період з 12.04.2018 по 29.09.2020, тобто в межах строку позовної давності з урахуванням його переривання, відповідачем здійснено часткове погашення боргу за спірним договором 18.12.2019, 20.05.2020, 16.06.2020 та 09.07.2020, що знаходить своє відображення у наявних в матеріалах справи платіжних дорученнях на загальну суму 3 000 000,00 грн., отже враховуючи положення ст. 264 ЦК України, в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності, з огляду на що, строк позовної давності заборгованості за договором №2-20 від 16.04.2013 у розмірі 14 051 389,20 грн. не сплив.

Судові витрати у відповідності до вимог п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Перша дорожньо будівельна компанія, м. Васильків Київської області до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 2 627 037,64 грн. задовольнити частково.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Уральська, буд.12; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Перша дорожньо будівельна компанія (08600, Київська область, м. Васильків, вул. Володимирська, буд.57-А, офіс 11; ) 2 560 719,60 грн., з яких 927 822,83 грн. 3% річних та 1 632 896,77 грн. інфляційні витрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 38 412,55 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення через Господарський суд Донецької області в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.В. Чернова

Повний текст рішення складено та підписано 04.06.2021 року.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua