ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5193/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Мороза В.Ф.

при секретарі судового засідання: Мудрак О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Біжко Лілії Володимирівни

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Панна С.П.) від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Біжко Лілії Володимирівни, м. Дніпро

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

третя особа Казенне підприємство "Південукргеологія", м. Дніпро

про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Фізична особа-підприємець Біжко Лілія Володимирівна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Третя особа: Казенне підприємство "Південукргеологія" про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим та стягнення судового збору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася фізична особа-підприємець Біжко Лілія Володимирівна, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, з посиланням на ст. 58 Конституції України, зводяться до того, що положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019р. № 157-IX не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони виникли задовго до набрання чинності вказаним Законом. Відтак, на думку апелянта, продовження дії спірного договору мало відбуватися у відповідності до положень укладеного між сторонами договору оренди та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII. Оскільки ж, як вважає апелянт, фізичною особою-підприємцем Біжко Лілією Володимирівною виконано усі дії, необхідні для продовження договору оренди, передбачені цим договором та Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII, то спірний договір є продовженим в силу закону. Серед іншого апелянт стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнятий до уваги лист відповідача, у відповідності до якого позивачу відмовлено у продовженні договору оренди, оскільки відповідачем не подано до суду належних доказів направлення цього листа позивачу, а також через те, що цей лист, на думку апелянта, підписаний не уповноваженою особою.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Біжко Лілії Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 22.04.2021р., учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20 вважає законним та обґрунтованим. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач стверджує, що позивачем не виконано усіх дій, необхідних для продовження спірного договору оренди, у зв`язку з чим відповідачем правомірно відмовлено в продовженні цього договору. Серед іншого Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях зазначає про необґрунтованість доводів апелянта щодо підписання листа відповідача про відмову у продовженні спірного договору оренди не уповноваженою особою, а також вважає, що в матеріалах справи містяться достатні докази про направлення цього листа позивачу.

Казенне підприємство "Південукргеологія" не скористалося своїм правом та не надало відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 27.05.2021р.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 06.10.2011р. між фізичною особою-підприємцем Біжко Лілією Володимирівною як Орендарем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області як Орендодавцем був укладений Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4589-ОД (а.с. 13-19) (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно нежитлове приміщення площею 6,6 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 11, на 1 поверсі одноповерхового (будинку, приміщення, будівлі), що перебуває на балансі КП "Південукргеологія" (далі Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 09 червня 2011р. і становить за незалежною оцінкою 52 338 грн.

Згідно з п. 1.2. Договору майно передається в оренду з метою роздрібної торгівлі продовольчими (не подакцизними) товарами. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування державним Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації Договору) та акта приймання-передачі Майна.

Відповідно до п. 3.1. Договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного Майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції червень 2011р. 350,32грн. Орендна плата за перший місяць оренди жовтень 2011р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за липень, серпень, вересень, жовтень.

У разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувача (п. 3.11. Договору).

Відповідно до п. 5.20. Договору, орендар, у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).

Відповідно до п. 7.4. Договору, орендодавець повинен повідомити орендаря та балансоутримувача не пізніше, ніж за 30 (тридцять) діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного Договору.

Згідно з п. 10.1. Договору, цей договір укладено строком на два роки 11 місяців, що діє з 06 жовтня 2011 року по 05 вересня 2014 року включно.

04.11.2014р. між орендодавцем та орендарем була укладена додаткова угода про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 06.10.2011р. № 12/02-4589-ОД (а.с. 22-23).

Відповідно до п. 5 розділу ІІ зазначеної додаткової угоди, п. 10.1. Договору доповнено абзацем 2 та викладено в наступній редакції "Цей договір є пролонгованим з 06.09.2014 по 05.08.2017 включно".

17.08.2017р. між орендодавцем та орендарем була укладена додаткова угода про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 06.10.2011р. № 12/02-4589-ОД (а.с. 25).

Відповідно до п. 1 розділу 1 зазначеної додаткової угоди, другий та третій абзаци пункту 10.1. Розділу 10 Договору викладено в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим на 2 роки 11 місяців, з 06.08.2017р. по 05.07.2020р. включно. У разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною Договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди".

Відповідно до п. 10.2. Договору його умови зберігають силу протягом всього терміну цього Договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище Орендаря.

У зв`язку із закінченням строку дії Договору, позивач звернулася до відповідача з листом № 10 від 02.06.2020 з проханням продовжити дію Договору (а.с. 33).

Додаткова угода про продовження Договору укладена не була, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим. При цьому, позивач вважає, що у відповідності до п. 10.1. Договору, ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 764 Цивільного кодексу України Договір продовжується на той самий строк, на який він був укладений, на 2 роки та 11 місяців, тобто на період з 06 липня 2020р. до 05 червня 2023р.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивач подав заяву на продовження Договору з порушенням строків, встановлених ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не додав до заяви документів, передбачених ч. 8. ст. 18 зазначеного Закону, а також в порушення п. 5.20. Договору не уклав договір страхування орендованого майна.

Відповідач стверджував, що листом від 27.07.2020р. № 18-02-04016 повідомив позивача про те, що договір оренди припинено з 06.07.2020 із зазанченням про необхідність термінового повернення майна, що було предметом договору оренди №12/02-4589-ОД за актом приймання-передачі балансоутримувачу. В підтвердження направлення зазначеного листа, відповідач надав для долучення до матеріалів справи докази направлення на адресу позивача листа № 18-02-04016 про припинення терміну дії договору (а.с. 50-53).

Позивач заперечував, що відповідачем надано докази направлення листа № 18-02-04016 від 27.07.2020р. про припинення договору оренди, оскільки реєстр рекомендованих поштових відправлень не містить інформації про те, що саме за документ та якого змісту був надісланий, а також зазначав про те, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях № 18-02-04016 від 27.07.2020р., долучений до матеріалів справи, підписаний не уповноваженою особою.

Позивач не погоджувався з доводами відповідача стосовно пропуску Фізичною особою-підприємцем Біжко Лілією Володимирівною строку, встановленого ч. 3 ст. 18 Закону України Про орендну державного та комунального майна від 03.10.2019р. № 157-ІХ, для звернення з заявою про продовження Договору, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що зазначений Закон був введений в дію з 01.02.2020р. У відповідності до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки Договір був укладений задовго до введення в дію вказаного Закону, то, на думку позивача, положення цього Закону щодо продовження договорів оренди державного та комунального майна не розповсюджуються на спірні правовідносини. Позивач стверджував, що в даному випадку сторони повинні керуватися тільки додатковою угодою від 17.08.2017р., положення якої не передбачають для продовження Договору обов`язкового звернення орендаря до орендодавця не пізніше ніж за три місяці до дати закінчення строку дії Договору. Навпаки, на думку позивача, згідно з умовами зазначеної додаткової угоди звернення орендаря до орендодавця взагалі не є обов`язковим для продовження строку дії договору, передбачено продовження строку дії договору за мовчазної згоди сторін. При цьому, єдиною обов`язковою умовою є наявність згоди органу, уповноваженого управляти майном, яка була отримана позивачем.

Таким чином, позивач вважає, що абз. 3 п. 10.1. Договору в редакції додаткової угоди від 17.08.2017р. зберіг свою чинність після введення в дію Закону України Про орендну державного та комунального майна від 03.10.2019р. № 157-ІХ.

В своєму рішенні місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду та виходить з наступного.

Укладений Договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, та у відповідності до положень ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України закріплено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що 27.12.2019р. набрав чинності та з 01.02.2020р. введений в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, у відповідності до якого цей Закон регулює:

- правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна;

- майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Згідно з п. 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше:

- набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

У відповідності до змісту абзацу 5 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

17.06.2020р. набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів "Деякі питання оренди державного та комунального майна" № 483 від 03.06.2020, якою серед іншого затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна та Перелік підприємств, установ, організацій, що надають соціально важливі послуги населенню.

Як було встановлено судом першої інстанції, у відповідності до додаткової угоди від 17.08.2017р. строк дії Договору закінчився 05.07.2020р., тобто вже після дати, до якої Законом була надана можливість продовження договорів оренди державного або комунального майна в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом.

Таким чином, продовження Договору повинно здійснюватися у відповідності до порядку, визначеному Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX.

Частиною 1 статті 18 Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX передбачено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом частини 2 цієї статті, без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:

- укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;

- укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;

- укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;

- укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, рішення про продовження договору оренди державного майна, передбаченого частиною другою цієї статті, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем

Частиною 9 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX встановлено, що після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.

Отже, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX не передбачає автоматичної пролонгації договорів оренди державного та комунального майна, а встановлює певний порядок здійснення волевиявлення зі сторони, як орендаря так і орендодавця, доказів дотримання якого сторонами суду не надано.

Крім того, судова колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що позивач не відповідає вимогам Закону щодо осіб, які мають право на продовження договору оренди державного або комунального майна без проведення аукціону, а строк дії спірного Договору вже продовжувався.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 58 Конституції України, оскільки як вже було зазначено вище, пунктом 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX були передбачені умови продовження договорів оренди державного або комунального майна, укладених до набрання чинності цим Законом. Відтак, ч. 1 ст. 58 Конституції України не може бути застосована до спірних правовідносин, а посилання скаржника на вказану норму Конституції України є безпідставним.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вже зазначено вище позивачем не обґрунтувано його право на продовження договору оренди державного майна без проведення аукціону, при цьому сторони не надали суду доказів дотримання порядку продовження договору оренди державного майна, встановленого законодавством, яке діяло під час виникнення спірних правовідносин, відповідно, в суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення цього позову, а в суду апеляційної інстанції для задоволення апеляційної скарги позивача.

При цьому, судова колегія апеляційного суду зазначає, що у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 по справі № 909/636/16, у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, апеляційний суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів апеляційного суду відхиляє усі інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, оскільки ці доводи жодним чином не впливають на вирішення спору по суті.

З огляду на усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі від 18.02.2021р. відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 153,00 грн. слід покласти на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Біжко Лілії Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5193/20 залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на фізичну особу-підприємця Біжко Лілію Володимирівну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 07.06.2021 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз