ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/703/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 (61072, м. Харків, вул. Тобольська, 55А)
до 1. Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7), 2. Приватного акціонерного товариства "Трест Житлобуд - 1" (61002, м. Харків, вул. Алчевських, 43)
про визнання незаконними та скасування рішення
за участю представників:

прокурора - Клейн Л.В., службове посвідчення №051089 від 02.10.2018,

відповідача 1 - Дейнега К.В., самопредставництво,

відповідача 2 - Кіндріч О.В., довіреність №01/4 від 04.01.2021

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів: 1. Харківської міської ради та 2. Приватного акціонерного товариства "Трест Житлобуд - 1", в якому просить суд визнати незаконним та скасувати пункти 9,9.1,9.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за №2230/20 «Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів», яким приватному акціонерному товариству «Трест Житлобуд-1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 в м. Харкові та надано приватному акціонерному товариству «Трест Житлобуд-1» в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0057) площею 0,3708 та із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва паркінгу, з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 до 01.07.2022.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 06.04.2021 на 11:20.

30.03.2021 через загальний відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7199) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

05.04.2021 через загальний відділ діловодства суду від відповідача 1надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7685) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 06.04.2021 у справі № 922/703/21 клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи та відкладено підготовче засідання на 22.04.2021 на 10:15.

12.04.2021 через загальний відділ діловодства суду від прокурора надійшла відповідь на відзиви відповідачів (вх. № 8211) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 22.04.2021 у справі № 922/703/21 в судовому засіданні оголошено перерву до 27.04.2021 до 12:20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.04.2021 у справі № 922/703/21 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.05.2021 на 11:15.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 12.05.2021 у справі № 922/703/21 в судовому засіданні оголошено перерву до 18.05.2021 до 12:00.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 18.05.2021 у справі № 922/703/21 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.06.2021 до 11:40.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 01.06.2021 у справі № 922/703/21 в судовому засіданні оголошено перерву до 10.06.2021 до 12:00.

У судовому засіданні 19.05.2021 прокурор заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів 1, 2 у судовому засіданні 19.05.2021 проти задоволення позову керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 заперечували повністю з підстав, викладених у наданих відзивах на позовну заяву, просили суд в його задоволенні відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, господарським судом встановлено наступне.

Щодо підстав звернення прокурора з даним позовом.

Згідно частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням положень статей 4, 42, 44, 46 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 статті 4 даного Кодексу до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно частини 3 статті 53 даного Кодексу у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін, як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської асамблеї ради Європи від 27 травня 2003 року 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

За частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно рішення Конституційного Суду України 3-рн/99 від 08 квітня 1999 року під поняттям "орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У Рішенні "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, Європейський Суд з прав людини наголошує, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес". Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний interalia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Також, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів, завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб, національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

У Рішенні Конституційного Суду України 4-р(ІІ)/2019 у справі 3-234-2018 зокрема зазначено, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, в т.ч. представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що встановлені законом, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Таким чином, виключно на прокурора покладено функцію представництва інтересів держави як одного з дієвих механізмів захисту від порушення її інтересів.

Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що впиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі 910/7813/18.

Так, позовні вимоги прокурора ґрунтуються на тому, що пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму повернення спірної землі. Звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у володіння та розпорядження держави земельної ділянки, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. захищати інтереси у даній справі має Харківська міська рада, яка від імені Українського народу і територіальної громади м. Харкова уповноважена реалізовувати компетенцію власника. Разом з тим міська рада не лише не здійснює такий захист, але й сама допустила порушення та є відповідачем за позовними вимогами.

Таким чином, звернення прокурора з даним позовом обґрунтовано останнім спрямованістю на припинення незаконної діяльності органу місцевого самоврядування та зміцнення авторитету держави, а також відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, оскільки прийняття незаконних рішень органами місцевого самоврядування порушує рівновагу у соціально-економічних відносинах та негативно впливає на зміцнення їх авторитету у суспільстві.

При цьому, судом враховано те, що дотримання належного економічного регулювання земельних відносин, дотримання органом місцевого самоврядування належного порядку розпорядження земельними ділянками, безпосередньо належить до інтересів держави.

На підставі вищенаведеного та наявних в матеріалах справи доказів, а також аргументів прокурора, наведених ним у позові, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави.

Обставини справи.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПрАТ «Трест Житлобуд-1» належить нежитлові приміщення 1-го поверху №1,2 загальною площею 26,6 кв.м. в літ. «А-2» та нежитлові приміщення 2-го поверху №3,4 загальною площею 27,3 кв.м. в літ. «А-2» на підставі договору купівлі-продажу №50 від 28.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Манерко Л.М., укладеного з ТОВ «Сегмент- Люкс».

Згідно з висновком за №180380 від 12.10.2018 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виданого ТОВ «Всеукраїнське БТІ», нежитлова будівля літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 має загальну площу 53,9 кв.м.

Відповідно до п.п. 9, 9.1,9.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за №2230/20 «Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» ПрАТ «Трест Житлобуд-1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 в м. Харкові та надано ПрАТ «Трест Житлобуд-1» в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0057) площею 0,3708 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва паркінгу, з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 до 01.07.2022

Позиція прокурора.

Прокурор звернувся з цим позовом до суду, в якому зазначає про те, що ПрАТ «Трест Житлобуд-1» отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без проведення процедури земельних торгів, посилаючись на те, що на земельній ділянці, яку планується відвести, розташовується нежитлова будівля літ. «А-2», яка належить на праві приватної власності ПрАТ «Трест Житлобуд-1».

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 135 ЗК України, продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Проте, такі торги не проводились та право оренди було надано ПрАТ «Трест Житлобуд-1» для будівництва торговельно-офісного комплексу паркінгу Харківською міською радою всупереч вищевказаним законодавчим вимогам. При цьому, прокурором зазначено, що ПрАТ «Трест Житлобуд-1» спирається нате, що частково на земельній ділянці по вул. Професорській, 30 розташований об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 53,9 кв.м., яка належить на праві власності ПрАТ «Трест Житлобуд-1». Таким чином, Харківська міська рада не мала законних підстав для надання оспорюваної земельної ділянки ПрАТ «Трест Житлобуд-1» площею орієнтовно 0,3760 га для будівництва паркінгу інакше як за результатами проведених земельних торгів.

Прокурором у позові також наголошено про те, що ПрАТ «Трест Житлобуд-1» просило надати в оренду земельну ділянку саме для будівництва паркінгу, а не для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2». Щодо такої мети взагалі не передбачено можливість отримання земельних ділянок в оренду без проведення земельних торгів. Можливість отримання земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів передбачена з метою розміщення та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які вже перебувають у власності особи, яка звертається до органу місцевого самоврядування з проханням надати їй земельну ділянку в оренду. При цьому, площа такої земельної ділянки повинна відповідати площі, яку безпосередньо займають відповідні об`єкти нерухомого майна. А також може бути дещо більше такої площі, у разі необхідності обслуговування цих об`єктів, при цьому така площа повинна бути обґрунтованою у відповідній технічній документації із землеустрою з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема Державних будівельних норм та Державних санітарних норм і правил.

У даному випадку, за твердженнями прокурора, ПрАТ «Трест Житлобуд-1» взагалі не звертався до міської ради з проханням надати йому земельну ділянку для розташування та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою вул. Професорська, 30 в м. Харкові. ПрАТ «Трест Житлобуд-1» лише зазначило, що на земельній ділянці по вул. Професорська, ЗО розташована нежитлова будівля літ. «А-2», що не відповідає меті, яка може бути виключенням щодо проведення земельних торгів, відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України. Тобто, прокурором зазначено, що відсутність будь-яких документів або аналітичних матеріалів, з яких вбачається яка саме площа необхідна для обслуговування вказаної будівлі, свідчить про те, що міська рада не могла з наданих матеріалів встановити, яка саме площа потрібна для обслуговування цієї будівлі, в тому числі з урахуванням вимог чинного законодавства. Окремо прокурором у позові зауважено про те, що якщо би ПрАТ «Трест Житлобуд-1» навіть звернулось з проханням надати земельну ділянку для розміщення та обслуговування будівлі літ. «А-2», про яку воно зазначило у своєму листі, воно не мало би право отримати земельну ділянку такої великої площі, а тому оскаржуване рішення прийнято без дотримання вимог ст.ст. 124, 134, 135 ЗК України, а також правових позицій ВСУ, викладених у постановах по справах №910/4528/15-г та №910/1356/13.

Вищенаведені обставини, на думку прокурора, свідчать про наявність підстав для визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради, а саме п.п. 9,9.1,9.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за №2230/20 «Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» яким ПрАТ «Трест Житлобуд-1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 в м. Харкові та надано ПрАТ «Трест Житлобуд-1» в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0057) площею 0,3708 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва паркінгу, з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 до 01.07.2022.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачі зазначають про те, що заявлений прокурором позов є безпідставним, оскільки у зв`язку з розташуванням на земельній ділянці за адресою: м. Харків, вул. Професорська, 30 (кадастровий номер: :16:003:0057) нежитлової будівлі, яка перебуває у власності АТ «Трест Житлобуд-1», то відповідно підприємство відповідача 2 відноситься до юридичної особи, визначеної частиною другою ст. 134 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим у відповідності до частини 3 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Також, відповідачами вказано, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (дата формування 11.08.2020, номер витягу НВ-020) зазначено вид використання земельної ділянки: «для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2». Таким чином, оскільки нежитлова будівля літ. «А-2» перебуває у власності АТ «Трест Житлобуд-1», то відповідно земельна ділянка, на якій вона розташована, та вид використання якої визначено «для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» не підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), що спростовує твердження прокурора про необхідність проведення земельних торгів.

Окрім того, відповідачем 1 у своєму відзиві на позов також наголошено про те, що Харківська міська рада, діючі на підставі чинного законодавства, в межах наданих повноважень прийняла оскаржуване рішення, а тому відсутні правові підстави для визнання його незаконним та скасування.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Так, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин. Зокрема, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Також, згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України встановлено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Так, із обставин справи слідує, що на території земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Професорська, 30 (кадастровий номер: :16:003:0057), площею 0,3708 га, розташована нежитлова будівля літ. «А-2», яка складається з нежитлових приміщень 1-го поверху №1,2, загальною площею 26,6 кв.м, та 2-го поверху №3,4, загальною площею 27,3 кв.м. Право власності зазначених нежитлових приміщень в літ. «А-2» належить АТ «Трест Житлобуд-1» у відповідності до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28.01.2020 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 50.

Таким чином, вищенаведене свідчить, що враховуючи розташування на земельній ділянці за адресою: м. Харків, вул. Професорська, 30 (кадастровий номер: :16:003:0057) нежитлової будівлі, яка перебуває у власності АТ «Трест Житлобуд-1», то відповідно дане підприємство відноситься до юридичної особи, визначеної частиною другою ст. 134 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим у відповідності до частини 3 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Окрім того, із наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (дата формування 11.08.2020 р., номер витягу НВ-020) убачається, що в ньому зазначено вид використання земельної ділянки, а саме: «для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2».

Так, частиною 5 ст. 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що враховуючи, що нежитлова будівля літ. «А-2» перебуває у власності АТ «Трест Житлобуд-1», то відповідно земельна ділянка, на якій вона розташована, та вид використання якої визначено «для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» не підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), що у свою чергу спростовує доводи прокурора щодо необхідності у даному випадку проведення земельних торгів.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України визначає порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування відповідно до частини 1 якої надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Приписами частини 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа,зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, із обставин справи убачається, що рішенням 33 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» від 26.02.2020 № 2009/20 було надано АТ «Трест Житлобуд-1» дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 0,3760 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30.

Крім того, під час розгляду даної справи судом було з`ясовано, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020у справі № 520/10445/2020 за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 до Харківської міської ради, третя особа - АТ «Трест Житлобуд-1» про визнання протиправним та скасування пункту 24 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 16.02.2020 за № 2009/20 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів», яким надано АТ «Трест Житлобуд-1» дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 0,3760 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, ЗО, адміністративний позов Керівника харківської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення. Постановою Другого апеляційного адміністративного від 03.03.2021 рішення від 02.12.2020 р. Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/10445/2020 залишено без змін.

Із обставин справи убачається, що на замовлення АТ «Трест Житлобуд-1» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: вул. Професорська, 30 у Шевченківському районі м. Харкова.

Частинами 4, 6,12,15 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 нього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Також, частинами 1, 2, 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Інших правових підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затверджені та погоджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки немає.

Так, додатком 1 до рішення 37 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» від 19.08.2020 № 2230/20 АТ «Трест Житлобуд-1» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А- 2» по вул. Професорській, ЗО та надано АТ «Трест Житлобуд-1» в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0057) площею 0,3708 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва паркінгу, з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» по вул. Професорській, 30 до 01.07.2022 р.

З урахуванням наведеного, виходячи із наведених судом вище положень закону, зазначені норми Земельного кодексу України передбачають поетапність процесу передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у користування громадян та юридичних осіб, який у Харківською міською радою не порушено.

Стосовно обґрунтування меж земельної ділянки, судом враховано, що матеріали справи свідчать про те, що АТ «Трест Житлобуд-1», як власник об`єкту нерухомості по вул. Професорській, 30 ,звернулося з листом до Харківської міської ради 29.01.2020 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3760 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва паркінгу по вул. Професорській, 30 з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2», яка належить АТ «Трест Житлобуд-1» на праві приватної власності. До листа були додані правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості та графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Так, із обставин справи слідує, що орієнтовна площа земельної ділянки була розрахована із врахуванням в подальшому, після отримання земельної ділянки в оренду та отримання дозвільних документів для будівництва самого паркінгу для потреб та розташування машиномісць житлового комплексу по вул. Професорській, 30, і таким чином, на підставі проектних розрахунків, бажана орієнтовна площа склала 0,3760 га.

У своїх запереченнях відповідачем 2 було повідомлено суд про те, що під час камеральних робіт, здійснених під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: вул. Професорська, 30 у Шевченківському районі м. Харкова, площу земельної ділянки було уточнено та в кінцевому результаті вона склала 0,3708 га.

При цьому, судом враховано, що відповідно до наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії витягу № НВ-020 від 11.08.2020 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку убачається, що вид використання земельної ділянки: «для будівництва паркінгу з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-2». тому порушень щодо виду використання земельної ділянки також немає.

Тоді, як наявність самого документу щодо обґрунтування меж і розмірів земельної ділянки законодавством не передбачений при поданні листа на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, під час здійснення самого процесу розроблення проекту землеустрою, межи, розміри та конфігурація земельної ділянки проходить узгодження з управлянням містобудування та архітектури.

Також, слід врахувати, що приписи чинного закону не встановлюють порядок визначення або нормативи розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд, а тому посилання прокурора на те, що площа земельної ділянки повинна відповідати площі, яку безпосередньо займають відповідні об`єкти нерухомого майна не ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

Стосовно посилання прокурора у позові на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду у справі № 910/1356/13 від 05.09.2018 суд зазначає, що предметом судового розгляду наведеної справи є з`ясування обставин щодо наявності або відсутності підстав щодо неправомірного відчуження земельної ділянки, при цьому, з аналізу наведеної постави убачається, що зазначена справа щодо неправомірного надання у власність земельної ділянки жодним чином не стосується предмету спору за позовом прокурора у цій справі щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва паркінгу та надання в оренду земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При цьому, підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З аналізу вказаних положень Цивільного кодексу України вбачається, що майном є, в тому числі, і майнові права (наприклад, право користування майном), а відтак, від неправомірних посягань національним законодавством охороняється право власності не лише на саму річ, як об`єкт матеріального світу, а й на майнові права, які полягають, зокрема, у володінні та користуванні даною річчю.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведених положень закону, а також враховуючи наявні у матеріалах справи докази, відповідач 1 - Харківська міська рада, діючі на підставі чинного законодавства, в межах наданих повноважень, прийняла оскаржуване рішення, при цьому, протилежного прокурором під час розгляду справи належними та допустимими доказами не спростовано, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення у суду відсутні.

Суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про відмову у позові, судові витрати по сплату судового збору покладаються на прокурора.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "11" червня 2021 р.

Суддя Г.І. Сальнікова