ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про зупинення провадження у справі

"01" червня 2021 р. Справа№ 910/465/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 01.06.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва

від 29.03.2021 (повний текст складено 07.04.2021)

у справі № 910/465/21 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Тодеф"

до Київської міської ради

про спонукання до укладення додаткових угод,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/465/21 позов задоволено повністю.

Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М. 26 квітня 2010 року за реєстровим № 338 в редакції Приватного акціонерного товариства "ТОДЕФ", викладеній в рішенні суду першої інстанції.

Присуджено до стягнення з Київської міської ради на користь Приватного акціонерного товариства "ТОДЕФ" судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 апеляційну скаргу Київської міської ради передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Тищенко А.І., суддів Михальської Ю.Б., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/465/21; розгляд справи №910/465/21 призначено на 01.06.2021.

В судовому засіданні 01.06.2021 головуючий суддя поставив на обговорення питання про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №903/1030/19 для впровадження єдиної судової практики.

Представник позивача заперечував проти зупинення провадження у справі.

Представник відповідача не заперечив.

При вивченні матеріалів апеляційної скарги, колегією суддів з`ясовано, що ухвалою Касаційного господарського суду від 14.01.2021 справу №903/1030/19 (за позовом Фізичної особи-підприємця Лешика Ігоря Івановича до Луцької міської ради про визнання поновленим договору) передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки Касаційний господарський суд вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справах № 313/350/16ц та № 159/5756/18, зокрема, що виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проєкт додаткової угоди. Порушення орендодавцем місячного строку для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі». І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ухвала Касаційного господарського суду про передачу мотивована, зокрема, тим, що застосування вищевказаного підходу до поновлення дії договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах в разі продовження користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку його дії та відсутності заперечень орендодавця щодо цього нівелює закладений законодавцем механізм автоматичної пролонгації договору оренди (частина шоста статті 33 Закону) та позбавляє орендаря, якому згідно зі статтею 27 Закону забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку, додаткових гарантій стабільності орендних правовідносин, які знайшли своє відображення шляхом закріплення у законодавстві пролонгації договору оренди землі як самостійного механізму продовження строку його дії.

Також суд касаційної інстанції вважає, що переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк (частини перша-п`ята статті 33 Закону) потрібно відрізняти від поновлення договору оренди землі (частина шоста статті 33 вказаного Закону), а ототожнення цих двох відмінних правових конструкцій є безпідставним, оскільки при поновленні договору відбувається продовження договірних відносин після закінчення строку договору оренди землі на той же строк та з умовами, що були передбачені у договорі оренди землі, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і відсутні заперечення орендодавця протягом одного місяця. Сутністю ж переважного права є укладення договору оренди землі на новий строк зі встановленням за домовленістю сторін умов, відмінних від існуючих, а не його автоматичне поновлення. Тобто переважне право орендаря стосується укладення нового договору оренди землі на новий строк і з новими умовами.

Посилаючись на внесення 05.12.2019 змін до законодавства, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів Касаційного господарського суду звертає увагу на розмежування понять "переважне право на укладення договору оренди землі" та "поновлення договору оренди землі", що, на її думку, підтверджує відмінність зазначених понять та відповідних правових механізмів реалізації, а також, що з прийняттям діючого Земельного кодексу України в ньому було запроваджено концепцію "мовчазної згоди", яка передбачає, що окремі рішення, зокрема, пов`язані із суб`єктами владних повноважень, вважаються прийнятими за умови дотримання вимог чинного законодавства, незалежно від їх волі з метою попередження корупційних явищ, спрощення процедурних моментів та забезпечення захисту прав і законних інтересів суб`єктів земельних правовідносин. Колегія зазначає, що подібний підхід знайшов своє вираження у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 та застосовувався як усталена судова практика господарськими судами при вирішенні відповідної категорії спорів.

З огляду на викладене колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що законодавець ототожнив не поняття "переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк" та "поновлення договору оренди землі" (за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22.09.200 у справах № 313/350/16-ц і №159/5756/18), а поняття "укладення договору оренди землі на новий строк" та "поновлення договору оренди землі". Натомість "переважне право" стосується процедури та порядку, які можуть бути реалізовані стороною відповідно до норм частин першої-п`ятої статті 33 Закону в редакції, яка була чинною до 15.07.2020.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених, пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку (пункт 11 частини 1 статті 229 Господарського процесуального кодексу України).

Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі "Томіч та інші проти Чорногорії", заява N18650/09, у справі "Шахін і Шахін проти Туреччини", заява N 13279/05).

Верховний Суд повинен забезпечувати єдність судової практики, щоб виправляти непослідовності та в такий спосіб підтримувати громадську довіру до судової системи (рішення ЄСПЛ "Альбу та інші проти Румунії", заява N34796/09).

Наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх, призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що спір у даній справі виник у правовідносинах, які є подібними з правовідносинами у справі №903/1030/19, судове рішення у якій на даний час передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи до уваги те, що Великою Палатою Верховного Суду будуть висловлені правові позиції, які можуть суттєво вплинути на вирішення даної справи, оскільки такі позиції Верховного Суду, відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України повинні враховуватися у тому числі і судом апеляційної інстанції, а також з урахуванням об`єктивної неможливості розгляду даної справи до розгляду справи №903/1030/19, колегія суддів вважає за доцільне зупинити апеляційне провадження у справі №910/465/21 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №903/1030/19, у зв`язку з необхідністю формування єдиної правозастосовної практики щодо застосування положень статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Враховуючи вищевикладене, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає за доцільне зупинити апеляційне провадження у справі №910/465/21 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №903/1030/19 (за позовом Фізичної особи-підприємця Лешика Ігоря Івановича до Луцької міської ради про визнання поновленим договору).

Керуючись ст.ст. 228, 229, 234 Господарського процесуального кодексу України , Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

Зупинити апеляційне провадження у справі №910/465/21 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 903/1030/19 (за позовом Фізичної особи-підприємця Лешика Ігоря Івановича до Луцької міської ради про визнання поновленим договору).

Зобов`язати сторони повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 903/1030/19, надати відповідні процесуальні документи.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку та в строки, встановлені ст.ст.286-291 ГПК України.

Повний текст ухвали складено: 07.06.2021.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська