РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2021Справа № 910/6137/20

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" (01015, м. Київ, вул. Старонаводницька, 3, ідентифікаційний номер 38291187)

до Державного підприємства "Завод "Генератор"(04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18, ідентифікаційний номер 14312453)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державний концерн "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36)

про стягнення заборгованості у розмірі 88 378 677,80 грн.

в межах справи №50/155

За заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"

до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний номер 14312453)

про банкрутство

Судді: Мандичев Д.В. (головуючий)

Івченко А.М.

Ягічева Н.І.

Представники учасників:

від позивача - Остапенко Є.С.,

від відповідача - Толсторебров І.М.,

від третьої особи - Павленко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 50/155 за заявою Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до Державного підприємства завод «Генератор» (ідентифікаційний номер 14312453) про банкрутство.

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» з вимогами про стягнення з Державного підприємства «Завод «Генератор» заборгованості у розмірі 55 666 648,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2020 відкрито провадження у справі № 910/6137/20, підготовче засідання призначено на 10.06.2020.

22.05.2020 до суду надійшла заява Державного концерну «Укроборонпром» про зупинення провадження у справі.

28.05.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

28.05.2020 до суду надійшов відзив Державного підприємства завод «Генератор» на позовну заяву.

05.06.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 63 835 993,80 грн.

09.06.2020 до суду надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» на відзив.

09.06.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла заява відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державний концерн «Укроборонпром» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36). Зупинено провадження у справі № 910/6137/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» з вимогами про стягнення з Державного підприємства завод «Генератор» заборгованості у розмірі 55 666 648,61 грн. до набрання законної сили рішенням у справі № 910/1685/20. Учасникам справи постановлено повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі № 910/6137/20.

28.10.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» про поновлення провадження у справі.

Так, судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства завод «Генератор» залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі

№ 910/1685/20 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 25.11.2020.

Судове засідання, призначене на 25.11.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.12.2020 підготовче засідання призначено на 16.12.2020.

15.12.2020 до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності.

16.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшли пояснення Державного концерну «Укроборонпром» щодо позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.12.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 20.01.2021.

19.01.2021 до суду надійшли заперечення позивача проти заяви Державного підприємства завод «Генератор» про застосування строків позовної давності.

19.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» щодо пояснень Державного концерну «Укроборонпром» стосовно позовної заяви.

Судове засідання, призначене на 20.01.2021, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Івченка А.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.02.2021 підготовче засідання призначено на 24.02.2021.

19.01.2021 до суду надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» щодо заяви Державного підприємства завод «Генератор» про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.02.2021 відкладено підготовче засідання у справі на 17.03.2021.

15.03.2021 до суду надійшли додаткові пояснення Державного концерну «Укроборонпром».

16.03.2021 до Господарського суду м. Києва надійшли письмові пояснення відповідача щодо заперечень та пояснень Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» проти застосування строків позовної давності.

17.03.2021 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 закрито підготовче провадження у справі № 910/6137/20 та призначено справу до розгляду по суті на 21.04.2021.

У судовому засіданні 21.04.21 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив застосувати строк позовної давності.

Представник третьої особи також просив відмовити в задоволенні позову та застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Після виходу суду з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2008 порушено провадження у справі № 50/155, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено підготовче засідання суду на 11.08.2008.

Ухвалою підготовчого засідання господарського суду міста Києва від 20.02.2009 у справі № 50/155 за заявою ВАТ «Державний Ощадний банк України» до Державного підприємства завод «Генератор», визнано розмір вимог ініціюючого кредитора - відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», який подав заяву про порушення справи про банкрутство Державного підприємства завод «Генератор» () на суму 5 404 160,77 грн., призначено у справі № 50/155 з метою забезпечення майнових інтересів кредиторів розпорядником майна арбітражного керуючого Кравчука В.І., призначено попереднє засідання суду на 18.05.2009, призначити перші загальні збори кредиторів, які повинні відбутися не пізніше 30.05.2009.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 21.12.2011 визнано кредиторами Державного підприємства завод «Генератор» 24 особи, затверджено реєстр вимог кредитора боржника - ДП завод «Генератор» на загальну суму 56 700 798,42 грн., зобов`язано розпорядника майна Державного підприємства завод «Генератор» арбітражного керуючого Кравчука Володимира Івановича протягом десяти днів з дня винесення даної ухвали повідомити кредиторів про місце і час проведення зборів та зобов`язано розпорядника майна надати суду у строк, що не перевищує строку дії процедури розпорядження майном, протокол зборів кредиторів боржника стосовно обрання комітету кредиторів боржника, а також протокол засідання комітету кредиторів щодо вирішення питання про відкриття ліквідаційної процедури або процедури санації боржника, призначення ліквідатора або керуючого санацією боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2012 у справі №50/155, визнано грошові вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до боржника в загальній сумі 30 351 195,60 грн., з яких 15 094 443,99 грн. включено в першу чергу окремо як такі, що забезпечені заставою; 15 218 249,25 грн. - в четверту чергу; 38 502,36 грн. - в шосту чергу.

23.08.2017 Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 3738, 3768 затверджено умови продажу активів ПАТ «АКБ «Київ». До прав вимоги були включені: право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 29 про надання кредиту від 07 квітня 2003 року; право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14 квітня 2004 року. Право вимоги забезпечене: Договором № 5-06/26 застави товарів на складі від 07 квітня 2003 року; Договором № 5-06/44 застави майна від 14 квітня 2004 року.

19.10.2017 відбулись торги, організатором яких була товарна біржа «Електронні Торгові Системи», ідентифікаційний код 30949125, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15а, оф. 316 (номер лоту: Q80737b16989).

За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017-10-05-000096-b від 19.10.2017, переможцем стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс».

16.10.2017 між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Рітейл Мастерс» укладено договори про відступлення права вимоги за договором застави, про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, про відступлення права вимоги за договором застави.

Відповідно до п. 2.2 Договору № 16/11-2017 від 16.11.2017 про відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги ТОВ «Рітейл Мастерс» в день укладення цього Договору, але в будь- якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ «АКБ «Київ» у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником своїх зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойки у розмірі 42 665 668, 17 грн. (за Договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003) та 3 255 904,34 грн. (за Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004). Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржника, що надане ПАТ «АКБ «Київ» відповідно до умов Основних договорів.

Відповідно до п. 4.1 Договору ціна договору сплачується ТОВ «Рітейл Мастерс» у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до п. 6.5. цього Договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став ТОВ «Рітейл Мастерс».

Відповідно до п. 6.5. Договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього Договору є чинними за умови підписання їх Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 у справі № 50/155 замінено кредитора у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор» Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» новим кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» на суму 30 351 195,60 грн.

З урахуванням наведених обставин щодо переходу до ТОВ «Рітейл Мастерс» всіх прав кредитора за Договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003 та Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004, ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор» замінено кредитора - ПАТ «АКБ «Київ» новим кредитором - ТОВ «Рітейл Мастерс» на суму 30 351 195,60 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/1685/20 відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства завод «Генератор» до ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» та ТОВ «Рітейл Мастерс» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договорів відступлення права вимоги за договорами застави.

Постановою Північного апеляційного господарський суду від 27.10.2020 та постановою Верховного суду від 27.01.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/1685/20 залишено без змін.

Згідно частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись з даним позовом до суду, ТОВ «Рітейл Мастерс» нарахувало (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) за період з 21.07.2008 по 20.10.2019 на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача в сумі 30 351 195,60 грн., що визнана постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2012 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 у справі № 50/155, інфляційні втрати в сумі 78 134 396,13 грн. та три проценти річних у сумі 10 244 281,67 грн.

У відзиві на пред`явлені вимоги відповідач зауважив на спливі строку позовної давності, оскільки відповідні компенсаційні виплати можуть бути стягнуті лише за останні три роки до пред`явлення даного позову.

У поясненнях на позов третя особа наголосила, що порядок погашення конкурсної кредиторської заборгованості в процедурі розпорядження майном положеннями Закону 2343-XII від 13.07.2002 не передбачений. Відтак, дія мораторію не поширюється на погашення вимог кредиторів виключно в процедурі санації згідно з затвердженим господарським судом планом санації або в ліквідаційній процедурі.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Подібні висновки сформульований, зокрема, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження тощо».

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 травня 2018 року у справі

№ 686/21962/15-ц встановила, що стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України). Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

У Постановах Верховного Суду України від 19 жовтня у справі № 6-2129цс16 та від 02 квітня 2020 року у справі № 159/4848/15, зроблено висновок, що 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Враховуючи вищезазначені висновки Великої Палати Верховного Суду приходи до наступного висновку.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

В той час, відповідно до частини другої статті 550 Цивільного кодексу України проценти на неустойку не нараховуються.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому в п. 5.4 вказаної постанови Пленум Вищого господарського суду України наголосив на тому, що за приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п. 7.1 зазначеної Постанови).

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання, визначеного в судовому рішенні, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням.

Разом із цим судом встановлено, що визнані постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2012 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор» кредиторські вимоги включають в себе: 14 000 000,00 грн. основного боргу (тіло кредиту) за Договором №29; 6 332 548,21 грн. процентів за Договором № 29; 1 094 443,99 грн. основного боргу (тіло кредиту) за Договором № 38/2004; 495 702,08 грн. процентів за Договором № 38/2004; 38 502, 36 грн. пені за порушення строків оплати відсотків; 708,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Натомість, аналіз положень статей 524, 533 - 535, 550 та 625 ЦК України свідчить про те, що нарахування компенсаційних виплат можливе лише на суму основного боргу (тіло кредиту) та процентів, оскільки пеня та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу не підпадають під визначення поняття грошового зобов`язання.

З огляду на вказані вище обставини, суд вважає правомірним нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 21.07.2008 по 20.10.2019 на суму основного боргу (тіло кредиту) та процентів за Договором №29 про надання кредиту від 07.04.2003 у розмірі 20 332 548,21 грн. та основного боргу (тіло кредиту) за Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004 у розмірі 1 590 146,07 грн.

Судом здійснено арифметичний перерахунок 3% річних та інфляційних втрат в межах заявленого періоду з 21.07.2008 по 20.10.2019 та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 56 436 540,47 грн. інфляційних втрат та 7 399 453,33 грн. 3% річних.

Щодо заперечень відповідача, що в силу статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного до 21.10.2019 року протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо, суд зазначає наступне.

Провадження у справі №50/155 про банкрутство ДПЗ "Генератор" порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2008 за заявою ініціюючого кредитора відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" №2343-ХІІ в редакції Закону України №309-VI від 03.06.2008 за загальною процедурою із введенням щодо боржника цією ж ухвалою процедури розпорядження майном.

Прийнявши нову редакцію Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" №4212-VІ від 22.12.2011, яка набрала чинності 19.01.2013 та діяла до 20.10.2019 включно, законодавець передбачив існування періоду, протягом якого буде діяти попередня редакція Закону про банкрутство №2343-ХІІ щодо окремих боржників у справах, де боржника визнано банкрутом до 19.01.2013 або тривають процедури розпорядження майном чи санації.

Зазначене відповідає пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону про банкрутство в редакції Закону України №4212-VІ, згідно з яким під час розгляду справ про банкрутство, які порушені до набрання ним чинності 19.01.2013 та які перебувають на стадії ліквідаційної процедури боржника, мають застосовуватися положення останньої редакції Закону України №2343-ХІІ.

21.10.19р. набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 21.10.2019р. №2597-VIII.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень, з дня введення в дію цього Кодексу визнати такими, що втратили чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами); Постанову Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України " Про банкрутство" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 441). Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386) втрачає чинність через один рік з дня введення в дію цього.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено, що дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

20.08.2019 ухвалою Господарського суду міста Києва, з поміж іншого, припинено процедуру розпорядження майном ДПЗ "Генератор"; припинено повноваження розпорядника майна ДПЗ "Генератор" арбітражного керуючого Кравчука В.І.; введено процедуру санації боржника - ДПЗ "Генератор" на дванадцять місяців; призначено розпорядником майна ДПЗ "Генератор" арбітражного керуючого Кравчука В.І.; керуючим санацією ДПЗ "Генератор" призначено керівника боржника Ольшанського В.О.Визначено інші процесуальні питання.

28.10.2019 постановою Північного апеляційного господарського суду апеляційні скарги ДПЗ "Генератор" та Заступника військового прокурора Центрального регіону України залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.08.2019 у справі №50/155 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.12.2019 року касаційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.08.2019 у справі №50/155 скасовано, справу №50/155 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду на стадії розпорядження майном.

Отже, до процедури банкрутства ДПЗ "Генератор" до 19.12.2019 застосовується остання редакція Закону про банкрутство №2343-ХІІ, чинна до моменту внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011.

У відповідності до ч.4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону про банкрутство №2343-ХІІ) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

Забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

Не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовується інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).

Отже, відповідно до приписів Закону (у редакції Закону про банкрутство №2343-ХІІ), що застосовувався до процедури банкрутства ДП Завод «Генератор» не заборонялось застосування нарахування трьох процентів річних та інфляційний нарахувань за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань.

Таким чином, відповідач у своїх запереченнях, які ґрунтуються на забороні під час дії мораторію нараховувати три відсотки річних та інфляційні втрати, помилково застосовує до спірної заборгованості нову редакцію Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" №4212-VІ від 22.12.2011, яка набрала чинності 19.01.2013, якою дійсно визначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: має юридичний склад; позначає сплив строку; має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція, послідовно викладалась Верховним Судом, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі № 922/2058/17, від 13.11.2018 у справі

№ 924/127/17, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 10.04.2019 у справі № 6/8-09, від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17.

Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в пункті 23.6 постанови від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) та в пунктах 61, 62 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; таке обмеження повинно мати легітимну мету; має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.95 у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактом, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп. 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Зупинення позовної давності полягає в тому, що період часу, протягом якого діють обставини, передбачені законом, не зараховується в строк позовної давності. Тобто, враховується тільки час, що минув до і після зупинення позовної давності.

Згідно з статтею 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється, серед іншого, у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Мораторій може бути оголошений щодо якогось окремого виду зобов`язань або за всіма зобов`язаннями в цілому. На відміну від непереборної сили, мораторій створює не фактичні, а юридичні перешкоди для подання позову.

Водночас правила переривання позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 668/8830/15-ц).

Крім того, виняток з передбачених ЦК України правил перебігу позовної давності у спорах, стороною яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, становлять особливості перебігу позовної давності у спорах щодо вимог кредиторів, які визначені в частині третій статті 19 Закону про банкрутство, відповідно до якої протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 10/5026/995/2012.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Категорія мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Водночас наведене в пункті 2 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України правило щодо зупинення позовної давності не поширюється на вимоги та правовідносини, що не пов`язані з грошовими вимогами кредиторів у справі про банкрутство, а тому закріплене в частині третій статті 19 Закону про банкрутство правило щодо зупинення позовної давності не може застосовуватися як передбачена законом підстава у межах загального правила щодо зупинення позовної давності відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України, а саме до всіх інших правовідносин та спорів, що виникають у справі про банкрутство, і не пов`язані зі спором про грошові вимоги кредиторів.

Наведений підхід є виправданим з урахуванням необхідності дотримання балансу між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідносин у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у Постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 10/5026/995/2012.

Так, мета мораторію в законодавстві про банкрутство розглядається в контексті завдань такого законодавства, а саме у збереженні маи?на боржника від маи?нових вимог кредиторів, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство.

Зі місту пункту 2 частини першоі? статті 263 Цивільного кодексу України випливає, що зупинення перебігу позовноі? давності внаслідок мораторію є можливим лише у разі и?ого запровадження на підставі відповідного нормативно-правового акта, яким є закон, а не іншии? акт цивільного законодавства.

Мораторіи? може мати як загальнии?, так і спеціальнии? характер, бути поширеним як на певну територію, так і на певнии? вид зобов`язань.

Одним з таких прикладів є Закон Украі?ни «Про введення мораторію на примусову реалізацію маи?на», яким встановлено мораторіи? на застосування примусовоі? реалізаціі? маи?на державних підприємств та господарських товариств, що контролюються державою.

Так, відносини банкрутства складаються між боржником та його кредиторами, між названими особами та учасниками провадження у справі про банкрутство, а також господарським судом у зв`язку та внаслідок неплатоспроможності боржника і з приводу розмірного задоволення вимог кредиторів у порядку черговості за рахунок майна боржника шляхом врегулювання боргів боржника, або відновлення його платоспроможності, або його ліквідації.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Спеціальний законодавчий акт (Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов`язаних з банкрутством суб`єктів підприємницької діяльності, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

З огляду на це норми Цивільного кодексу України про позовну давність повинні застосовуватися у відносинах банкрутства із врахуванням цієї публічно-правової природи, цілей правового регулювання, особливостей порядку провадження у справах про банкрутство, правового статусу учасників тощо, за відсутності спеціальних норм у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

В українському законодавстві термін «мораторій» не має універсального - однакового для різних законів - визначення, тому норми, в яких він вживається, мають застосовуватися відповідно до термінології конкретного законодавчого акта та його цілей.

Так, в пункті 2 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України термін «мораторій» вживається як синонім іншому терміну - «відстрочення виконання зобов`язання», тобто пов`язується законодавцем із строками виконання зобов`язання. Таке розуміння мораторію для цілей застосування ст. 263 ЦК є усталеним в судовій практиці, в тому числі Верховного Суду та Верховного Суду України.

Після початку перебігу позовної давності можуть виникати обставини (юридичні факти) які або перешкоджають уповноваженій особі своєчасно пред`явити позов або іншим способом впливають на нормальний перебіг давності. Стаття 263 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік підстав зупинення перебігу позовної давності і спрямована на захист інтересів кредиторів у цивільно-правовому зобов`язанні, які не можуть звернутися до суду із відповідним позовом в силу обставин об`єктивного характеру, що від них не залежать.

Частина 1 статті 19 «Мораторій на задоволення вимог кредиторів» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначає мораторій на задоволення вимог кредиторів як зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Законодавець також визначає види вимог, на які дія мораторію не поширюється (ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.

Мета мораторію на задоволення вимог кредиторів має розглядатися крізь призму цілей Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Вона полягає у збереженні майнових активів боржника та захисті боржника від кредиторів за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство.

Отже, мораторій в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є елементом механізму правового регулювання відносин боржника та конкурсних кредиторів. З моменту набуття боржником за грошовими зобов`язаннями статусу боржника у справі про банкрутство кредитори, з одного боку, позбавляються права самостійно здійснювати дії, спрямовані на задоволення їх вимог в індивідуальному порядку, з іншого, їм надаються особливі - передбачені Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - певні права, сутність яких визначається саме особливим характером відносин банкрутства і не описується в категоріях цивільного права.

Норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначають правові наслідки введення мораторію, в тому числі зупинення перебігу позовної давності на період дії мораторію.

Захист порушених майнових прав кредиторів у провадженні у справі про банкрутство, на відміну від захисту порушеного права кредитора у позовному провадженні, ґрунтується на особливих принципах, серед яких - принцип рівномірного та розмірного задоволення вимог усіх кредиторів неспроможного боржника із належного йому майна. Інститут мораторію на задоволення вимог кредиторів має публічно-правову природу і дає можливість реалізувати зазначені вище принципи.

Так, Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2008 у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор» введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а тому перебіг строку позовної давності зупинено.

Таким чином, щодо вимог ТОВ «Рітейл Мастерс» зупинено перебіг позовної давності на період дії мораторію у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор».

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року по справі №3-269гс16 дійшов висновку, що мораторій, введений в рамках провадження у справі про банкрутство, є підставою зупинення перебігу позовної давності.

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Так, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України («Межі здійснення цивільних прав»), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Таким чином, суд надає оцінку, що наведене в пункті 2 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України правило щодо зупинення позовної давності поширюється на вимоги та правовідносини, що пов`язані з грошовими вимогами кредиторів у справі про банкрутство, а тому закріплене в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правило щодо зупинення позовної давності застосовується як передбачена законом підстава зупинення позовної давності на час дії мораторію.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що мораторій, введений в рамках провадження у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор», який є підставою зупинення перебігу позовної давності та який діє до дня закриття провадження у справі

№ 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор», не має для ТОВ «Рітейл Мастерс» правових наслідків у вигляді пропущення ним строку позовної давності щодо вимог, заявлених у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Крім того, частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про справедливість процесу щодо прав та обов`язків цивільного характеру свідчать такі гарантії: 1) дотримання принципів змагальності та рівності сторін, 2) належне представлення доказів перед судом, 3) публічність розгляду справи судом 4) належне мотивування рішення суду, 5) розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом. Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справі Мала проти України, no. 4436/07, від 03.07.2014).

Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому, такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Kraska v. Switzerland» від 19.04.1993).

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.145 рішення від 15.11.96 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передбачено конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень конвенції та надавати відповідний судовий захист.

Засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5.04.2005 (заява №38722/02).

В остаточному підсумку ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання відповідного відшкодування.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верхового Суду від 07.02.2018 року у справі №923/970/16).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору в покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам у порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства завод «Генератор» (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 18, ідентифікаційний номер 14312453) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» (01015, м. Київ, вул. Старонаводницька, буд. 3, ідентифікаційний номер 38291187) 63 835 993 (шістдесят три мільйони вісімсот тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн. 80 коп. та судові витрати в розмірі 3 036 (три тисячі тридцять шість) грн. 55 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13.05.2021

Головуючий суддя Мандичев Д.В.

Суддя Івченко А.М.

Суддя Ягічева Н.І.