ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2021 р. Справа№ 910/18065/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 15.04.2021

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 (повний текст рішення складено 29.01.2021)

у справі №910/18065/20 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт"

про стягнення 334 647,04 грн

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Нечипуренко Альбіна Вікторівна (далі - позивач, ФОП Нечипуренко А.В.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" (далі - відповідач, ТОВ «ФК «Горизонт») про стягнення загалом 334 647,04 грн, з яких:

- 300 000,00 грн - сума основного боргу;

- 23 377,05 грн - пені;

- 5852,46 грн - 3% річних;

- 5417, 53 грн - інфляційні втрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем були порушені договірні зобов`язання в частині здійснення оплати наданих послуг за договором, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" утворилась зазначена заборгованість. Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем в частині сплати суми основного боргу, позивач просив стягнути визначені ст. 625 Цивільного кодексу України показники 3% річних та інфляційних втрат, а також на підставі п. 4.4. укладеного договору - пеню.

Додатково позивач посилався на те, що Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" не передбачено отримання рішення загальних зборів для підписання директором останнього правочинів на суму меншу ніж 10 000 000, 00 грн.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував з підстав того, що додаткова угода № 1 та акт приймання - передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг від 01.12.2019, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення сума основного боргу в розмірі 300 000, 00 грн, були підписані директором відповідача без відповідного погодження (рішення) загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", що в свою чергу, є порушенням вимог Статуту останнього.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" на користь Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни суму заборгованості в розмірі 300 000,00 грн, пеню в розмірі 23 377,05 грн, 3 % річних в розмірі 5852,58 грн, інфляційні втрати в розмірі 2 993,58 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 983,43 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що позивачем належними засобами доказування було доведено наявність непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 300 000,000 грн. за договором, щодо сплати якої відповідачем допущено прострочення виконання. Крім того, встановивши прострочення виконання основного зобов`язання відповідача перед позивачем, суд першої інстанції, здійснивши перерахунок, дійшов висновку про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України, а також пеню - з посиланням на п. 4.4 договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у справі №910/18065/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, відповідач посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано тих обставин, що:

- на виконання умов договору відповідачем було проавансовано на користь позивача 200 000,00 грн.;

- жодних послуг, які обумовлені договором, позивач відповідачу - не надавав, а акт наданих послуг було підписано сторонами внаслідок досягнення усних домовленостей, проте, жодних послуг на його виконання - відповідачем не отримано.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі зазначав про:

- необхідність врахування листа № 12/02-21 від 12.02.2021, який додатково підтверджує доводи скаржника стосовно ненадання визначених договором послуг, і відповідні відомості скаржник позбавлений був надати суду першої інстанції з огляду на те, що справа розглядалась в спрощеному порядку, без виклику учасників;

- необхідність дослідження оригіналів договору від 01.12.2019 та додаткової угоди № 1 від 11.02.2020.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги

17.03.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача у встановлений судом апеляційної інстанції строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Позивач наголошував, що:

- підставою позовних вимог є підписаний між сторонами договір про надання юридичних послуг від 01.12.2019, додаткова угода № 1 від 11.02.2020, належним чином надані послуги та факт неповної оплати наданих послуг;

- доводи скаржника про здійснення саме авансування наданих послуг на суму 200 000,00 грн. - є необгрунтованими, оскільки вказані кошти виступали саме в якості часткової оплати наданих послуг відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 від 11.02.2020;

- підставою для оплати позивачу винагороди є саме надані послуги щодо консультування позивачем відповідача стосовно найбільш ефективної реалізації ним свого права кредитора, які призвели до укладення угоди про відступлення права вимоги між відповідачем та іншою юридичною особою;

- наданий скаржником лист № 12/02-21 від 12.02.2021 не є доказом як в підтвердження, так спростування факту надання послуг, а вказаний лист подано з порушенням приписів ч. 3, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, причини неподання вказаного доказу суду першої інстанції - не можуть вважатися поважними;

- доводи скаржника суперечать ст. 204 Цивільного кодексу України.

Також, 13.04.2021 позивачем через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення по суті спору та апеляційної скарги, в яких позивач просив долучити до матеріалів справи акти приймання - передачі наданих послуг від 03.01.2020, 31.01.2020, 28.02.2020, складені між позивачем та відповідачем до договору від 01.12.2019, за якими позивачем було оплачено відповідачу абонентську плату. Саме у вказаний період відповідачем було здійснено відступлення права вимоги до визначених боржників, що і стало підставою для оплати винагороди за успіх, яка є предметом спору у даній справі. Крім того, в суді першої інстанції відповідач не висував заперечень стосовно факту надання послуг або їх якості.

Короткий зміст заперечень на відзив

05.04.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з урахуванням ст. ст. 114, 119 Господарського процесуального кодексу України, поновивши відповідний процесуальний строк на їх подачу.

У запереченнях на відзив, скаржник посилався на те, що позивачем не надано жодного підтвердження стосовно надання послуг (консультацій, або будь-якої співпраці) з відповідачем, оскільки жодних документів стосовно кредитних угод, вказаних у додатковій угоді № 1 від 11.02.2020 - не було надано. Крім того, скаржник вказував на поважність причин неподання листа № 12/02-21 від 12.02.2021 до суду першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/18065/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Тарасенко К.В., Дикунська С.Я.

01.03.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка обґрунтована тим, що рішення суду від 29.01.2021 апелянт отримав 04.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у справі №910/18065/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у справі №910/18065/20, встановлено учасникам справи процесуальні строки на подання відзивів, заяв, клопотань, розгляд справи призначено на 15.04.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 15.04.2021 з`явились представники позивача та відповідача (скаржника).

У судовому засіданні 15.04.2021 представник скаржника надав пояснення по суті справи, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 15.04.2021 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи, 01.12.2019 між Фізичною особою-підприємцем Нечипуренко Альбіною Вікторівною, як виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", як замовником, укладено договір б/н про надання юридичних послуг, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов`язувався надати юридичні послуги щодо консультування замовника щодо найбільш ефективної реалізації замовником свого права кредитора за Договорами що визначені додатком № 1 до цього договору.

Пунктом 1.2. договору визначено, що під "реалізацією замовником свого права кредитора" сторони розуміють будь-яку виплату, що буде здійснена боржником або будь-якими третіми особами, якщо така виплата буде мати відношення до кредитного договору та/або судових рішень. Зокрема (але не виключно) виплата на користь замовника можуть бути у якості:

- прямого погашення заборгованості боржником;

- оплати за викуп у замовника третьою особою права вимоги до боржника за кредитним договором та/або судовими рішеннями;

- оплати боржником або третьою особою відповідно до мирової угоди, плану санації, що будуть стосуватися погашення заборгованості за кредитним договором та/або судовими рішеннями.

Відповідно до пункту 1.3. договору, з метою виконання цього договору виконавець надає замовнику:

- план заходів щодо реалізації предмету цього договору (п.п. 1.3.1);

- алгоритм дій та моделі поведінки замовника щодо реалізації окремих етапів плану заходів (п.п. 1.3.2);

- проекти документів (заяв, позовних заяв, скарг, мирових угод, планів санації, клопотань, листів та ін.), що мають бути офіційно подані/направлені з метою реалізації предмету цього договору (п.п. 1.3.3), проекти договорів (угод) щодо продажу (відступлення) прав кредитора за кредитним договором та/або судовими рішеннями, а також юридичні висновки щодо якості наданих замовником проектів таких договорів (угод) та доцільності їх укладення (п.п. 1.3.4).

Відповідно до п.п. 3.1.16 п. 3.1 виконавець (позивач) зобов`язався складати та надавати замовнику (відповідачу) акти про надання послуг.

П. 3.2 договору визначено обов`язки замовника: чітко, ясно і своєчасно визначати завдання виконавцю, які відповідають покладеним на нього обов`язкам, створити необхідні умови для виконавця щодо реалізації ним своїх обов`язків за цим договором (своєчасно надавати документи та матеріали, доручення на представництво інтересів замовника та його клієнтів, забезпечення необхідними грошовими коштами).

Також, сторонами договору було погоджено перелік кредитних договорів, за якими виконавцем надаються юридичні послуги щодо найбільш ефективної реалізації замовником прав кредитора (додаток № 1).

Також, позивачем до позову було надано План заходів першочергових дій щодо реалізації замовником прав кредитора, який затверджено відповідачем 01.12.2019.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що вартість послуг складається із абонентської плати та "винагороди за успіх" (success fee):

а) абонентська плата за цим договором складає 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, та підлягає сплаті за кожен місяць наданих послуг протягом п`яти банківських днів з моменту надання виконавцем рахунку;

в) базовий розмір винагороди за успіх складає 15% від отриманого замовником у вигляді реалізації замовником свого права кредитора (п. 1.2. договору) підлягає сплаті протягом п`яти банківських днів з моменту отримання відповідної виплати. У разі, якщо сторони погодять між собою інший розмір винагороди за успіх її визначається відповідною додатковою угодою.

За недотримання строків сплати зазначених в п. 2.1. договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 10 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 4.4. договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2020 (п. 6.1. договору)

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонам 11.02.2020 було підписано додаткову угоду № 1 до договору від 01.12.2019 про надання юридичних послуг. В додатковій угоді сторони визначили, що:

"1. За активної участі виконавця замовник досяг домовленості із ТОВ "СІЛЬВЕР ПЕИ" про відступлення права вимоги до наступних боржників: ПрАТ "Енерготехнології" (), ТОВ "Енерготехпром" (), ТОВ "Торговий дім "Констар" ().

2. На виконання домовленості між Замовником та ТОВ "СІЛЬВЕР ПЕИ" було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 42/20 від 28.12.2020.

3. Загальна сума, яка отримана замовником за відступленні права вимоги склала 4 500 000 (чотири мільйони п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.

4. Погоджена сторонами винагорода за успіх виконавця відповідно до п. 2.1. договору складає 500 000 (п`ятсот тисяч гривень), яка підлягає сплаті Виконавцю до 02.03.2020".

Позивач у позові зазначав, що відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити позивачу винагороду в розмірі 500 000, 00 грн у строк до 02.03.2020, проте станом на дату пред`явлення даного позову відповідачем сплачено тільки 200 000, 00 грн, у зв`язку з чим у останнього існує заборгованість в розмірі 300 000, 00 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись, зокрема на те, що додаткова угода № 1 та акт приймання - передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг від 01.12.2019, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення сума основного боргу в розмірі 300 000, 00 грн, були підписані директором відповідача без відповідного погодження (рішення) загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", що, в свою чергу, є порушенням вимог Статуту останнього.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № б/н від 01.12.2019, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що правовою природою заявлених позивачем до стягнення спірних коштів в розмірі 300 000,00 грн. - є "винагорода за успіх" (success fee), обумовлена п.п. b) п. 2.1 договору, розмір якої визначено позивачем наступним чином: 500 000,00 грн. (з підстав її визначення у вказаному розмірі у додатковій угоді № 1 від 11.02.2020) - внаслідок зарахування за розрахунками позивача, 200 000,00 грн., перерахованих відповідачем згідно платіжних доручень = 300 000,00 грн., які позивач заявив до стягнення.

В свою чергу, суд першої інстанції встановив, що позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу юридичні послуги щодо консультування останнього щодо найбільш ефективної реалізації замовником свого права кредитора за переліком договорів, який закріплено додатком № 1 до договору, і що вказане вище підтверджується підписаною 11.02.2020 між сторонами додатковою угодою № 1, відповідно до умов якої сторонами погоджено, що винагорода за успіх позивача відповідно до п. 2.1. договору складає 500 000 (п`ятсот тисяч гривень), яка підлягає сплаті виконавцю у строк до 02.03.2020.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи, дослідивши наявні матеріали справи, не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими з огляду на наступне.

За приписами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів визначено у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 (далі -Положення).

Відповідно до п. 2.1 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з п. 2.4 Положення, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм (п. 2. 7 Положення).

Пунктами 2.15, 2.16 Положення визначено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.

Методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності підприємства визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затверджене наказом Міністерства фінансів України №20 від 31.01.2000 (далі - Положення (стандарт).

Відповідно до п. 2 Положення (стандарт) норми цього Положення (стандарту) застосовуються підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (далі - підприємства) незалежно від форм власності (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

Згідно з п. 5 Положення 11, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження факту, що позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу юридичні послуги щодо консультування останнього щодо найбільш ефективної реалізації замовником свого права кредитора за переліком договорів, а надані позивачем докази - додаток № 1 до договору, а також і додаткова угода № 1 від 11.02.2020 - не є належними та допустимими доказами в підтвердження вказаного факту.

Зокрема, додаток № 1 до договору містить лише певний перелік боржників з зазначенням кредитних договорів, проте, вказаний додаток не містить відомостей стосовно того, які саме суми боргу підлягають стягненню, які саме дії у відповідності до п. 1.3 договору мають бути вчинені позивачем, у який строк, тощо, а отже, наведені у додатку відомості не є такими, що свідчать про виконання позивачем своїх зобов`язань в контексті існуючого спору. Також, вказаний додаток укладався сторонами до договору і жодним чином не може підтверджувати факт вчинення позивачем обумовлених договором послуг.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем не було долучено жодних доказів, обумовлених п. 1.3 договору в підтвердження надання певних послуг за договором, на визначену суму, а також не надано і доказів складання та оформлення актів наданих послуг на визначену суму, як це визначено п.п. 3.1.16 п. 3.1 договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення вищенаведених обставин стосовно обсягу наданих послуг за договором є обставиною, яка підлягає встановленню при визначенні "винагорода за успіх" (success fee), обумовленої п.п. b) п. 2.1 договору, зокрема в частині документального підтвердження суми вказаної винагороди, який визначається за умовами договору у відсотковому розмірі (а саме: 15%) від отриманого замовником у вигляді реалізації замовником свого права кредитора (п. 1.2. договору), і встановлено строк такої сплати - протягом п`яти банківських днів з моменту отримання відповідної виплати. У разі, якщо сторони погодять між собою інший розмір винагороди за успіх її визначається відповідною додатковою угодою.

При цьому, доводи позивача, що сума "винагороди за успіх" (success fee), обумовленої п.п. b) п. 2.1 договору, встановлена між сторонами у п. 4 додаткової угоди № 1 від 11.02.2020, а саме у розмірі 500 000,00 грн., з сплати якої у відповідача наявна заборгованість саме у розмірі 300 000,00 грн. внаслідок часткової оплати 200 000,00 грн. - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України щодо документального підтвердження того, що саме внаслідок дій позивача відповідачем було отримано визначений п. 1.1, 1.2, 1.3 договору обсяг послуг, як не надано і доказів в розумінні п.п. 3.1.6 п. 3.1 договору надання таких послуг саме позивачем в обгрунтування підстав настання визначеного договором наслідку - виникнення у відповідача перед позивачем обов`язку сплати винагороди за успіх.

Також, матеріали справи не містять, і позивачем, як особою на яку процесуальним законом покладено обов`язок доведення своїх вимог належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 14, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, не доведено факту як надання послуг, обумовлених договором, стосовно прав відступлення за кредитними договорами, які зазначені в переліку додатку № 1 до договору, так і досягнення певного результату саме внаслідок виконання позивачем своїх зобов`язань за договором (зокрема, обумовлених п. 1.3 договору).

При цьому, фіксування сторонами в додатковій угоді № 1 від 11.02.2020 того, що (1) за участю виконавця замовник досяг домовленостей про відступлення прав вимоги стосовно певних боржників (2) на виконання таких домовленостей укладено певний договір відступлення прав вимоги, (3) загальна сума, яка отримана замовником за відступлення права вимоги складає 4 500 000,00 грн., (4) погоджена винагорода за успіх - 500 000,00 грн. - жодним чином не звільняє позивача від виконання обов`язків, обумовлених п. 3.1.6 договору стосовно підтвердження надання відповідних послуг на визначену та документально підтверджену суму шляхом оформлення актів, зокрема і в частині документального підтвердження винагороди за успіх, яка формується в частині суми з урахуванням саме результату наданих позивачем послуг, як не звільняє і від процесуального обов`язку, обумовленого ст. ст. 14, 76-79 Господарського процесуального кодексу України довести свої вимоги в частині належного документального підтвердження виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати винагороди за успіх, саме з підстав виконання обов`язків щодо надання послуг за договором, обумовлених п. 1.1, п. 1.2, 1.3 договору.

Проте, суду першої інстанції станом на момент вирішення спору не було надано документальних доказів стосовно того, що замовник досяг домовленостей про відступлення прав вимоги стосовно певних боржників саме за участю виконавця внаслідок виконання останнім зобов`язань за укладеним договором від 01.12.2019, як не надано доказів і підтвердження того, що саме на виконання таких домовленостей укладено певний договір відступлення прав вимоги (жодних документальних доказів укладення такого договору матеріали справи не містять), і що загальна сума, яка отримана замовником за відступлення права вимоги складає 4 500 000,00 грн. (жодних доказів стосовно перерахування такої суми матеріали справи не містять), і позивачем не заявлялось в суді першої інстанції у відповідності до приписів ст. 80 та 81 Господарського процесуального кодексу України про такі докази.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що саме вищенаведені факти в сукупності з належними та допустимими доказами в їх підтвердження, свідчили б про формування в правовому полі між позивачем та відповідачем нового об`єкту - винагороди за успіх, обумовленої п.п. b) п. 2.1 договору, а зазначення про наявність вказаних фактів виключно в додатковій угоді і її підписання відповідачем - не підтверджує факт виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати такої винагороди в розумінні ст. ст. 526, 901-903 Цивільного кодексу України та умов укладеного між сторонами договору.

Окрім того, дослідивши наданий позивачем до матеріалів справи План заходів першочергових дій щодо реалізації замовником прав кредитора, який затверджено відповідачем 01.12.2019, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний план затверджено відповідачем, у вказаному документі міститься перелік певних боржників та наявних судових спорів стосовно них, і вказаний план не містить жодних відомостей про те, що саме позивач вчинив або має вчинити з огляду на обов`язки, визначені п. 1.3 договору, що впливало б на обсяг наданих послуг та, відповідно, формувало б винагороду за успіх у заявленому до стягнення розмірі.

При цьому, з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем на користь позивача на виконання додаткової угоди № 1 від 01.02.2020 сплачено суму в загальному розмірі 200 000,00 грн згідно платіжних доручень № 1554 від 04.03.2020 та № 1557 від 12.03.2020, а тому вказані обставини свідчать про фактичне визнання додаткової угоди № 1 - суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки дослідивши вказані платіжні доручення суд апеляційної інстанції встановив, що в призначенні платежу за ними при сплаті вказаних коштів зазначено «за надання юр.послуг згідно договору від 01.12.2019», тобто не міститься жодних посилань стосовно того, що вказані кошти є саме частиною оплати винагороди за успіх, обумовленої п.п. b) п. 2.1 договору, що спростовує доводи позивача про визнання відповідачем свого обов`язку з сплати вказаної винагороди.

З урахуванням наведеного, враховуючи наявні у справі докази в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виключно додаткова угода № 1 від 11.02.2020 - не може бути підставою для стягнення грошових сум з відповідача з правовою їх кваліфікацією "винагороди за успіх" (success fee), обумовленої п.п. b) п. 2.1 договору, за відсутності належних доказів в підтвердження виникнення будь-яких господарських операцій в підтвердження факту виникнення грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем сумі 300 000,00 грн.

Таким чином, надані позивачем документи не є належними і допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують виникнення у відповідача обов`язку з сплати на користь позивача 300 000,00 грн. у якості винагороди за успіх.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження надання ним послуг відповідачу, факти, зафіксовані у додатковій угоді № 1 від 11.0.2020 не є належним чином документально підтвердженими, та не були встановлені за наслідками розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що 13.04.2021 позивачем через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення по суті спору та апеляційної скарги, в яких позивач просив долучити до матеріалів справи акти приймання - передачі наданих послуг від 03.01.2020, 31.01.2020, 28.02.2020, складені між позивачем та відповідачем до договору від 01.12.2019, за якими позивачем було оплачено відповідачу абонентську плату, а скаржником разом з апеляційною скаргою подано копію листа № 12/02-21 від 12.02.2021, який скаржник просив врахувати при вирішенні спору в суді апеляційної інстанції.

Проте, вказані документи не приймаються судом апеляційної інстанції в якості доказів під час розгляду даної справи на стадії апеляційного розгляду на підставі ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем та відповідачем не наведено доводів в обгрунтування підстав подання вказаних доказів, як не доведено і винятковість випадку щодо необхідності їх подання. Крім того, про наявність таких доказів учасниками справи не повідомлялось суд першої інстанції в порядку, визначеному ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а лист № 12/02-21 від 12.02.2021 виник як доказ, вже після ухвалення оскаржуваного рішення.

При цьому, доводи скаржника про те, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, не приймаються та відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження жодним чином не звільняє учасників спору від виконання покладених на них процесуальних обов`язків, з урахуванням того, що ухвала Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 отримана учасниками справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення 688 та 696, і учасники спору реалізували свої права на подачу відповідних документів і не були обмежені у реалізації таких прав, зокрема - як позивач щодо подання відповідних актів.

Крім того, доводи, наведені скаржником в обгрунтування підстав неможливості подання доказу - листа № 12/02-21 від 12.02.2021 (як на стадії розгляду справи судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду справи) - визнаються судом апеляційної інстанції такими, що не свідчать про винятковість даного випадку, а скаржником не наведено обґрунтованих доводів щодо неможливості подання таких доказів суду першої інстанції на відповідній стадії судового процесу з дотриманням процесуального строку та порядку, обумовленого ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, вказаний додатковий доказ виник як документ, вже після ухвалення оскаржуваного рішення, тобто зазначений висновок, як доказ, взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що додаткова угода підписана з боку позивача - Фізичною особою-підприємцем Нечипуренко Альбіною Вікторівною, а з боку відповідача - директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" Литвин Павлом Миколайовичем, чиї підписи скріплені відповідними відбитками печаток.

Що стосується доводів відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву щодо відсутності у директора відповідача укладати правочини на суму 500 000, 00 грн, без погодження (рішення) загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", суд першої інстанції обгрунтовано відхилив вказані доводи з огляду на те, що вони не впливають на оцінку спірних правовідносин в контекст існуючого спору, і суд першої інстанції встановив чинність укладеної угоди з посиланням на ст. 204 Цивільного кодексу України, з посиланням на те, що до матеріалів справи не надано доказів, що договір від 01.12.2019 про надання юридичних послу та або додаткова угода до нього визнані недійсними.

Що стосується посилання відповідача на відсутність у директора права підписувати акт прийняття-передачі наданих послуг до договору, то вказані доводи не оцінюються оскільки відповідний акт відсутній в матеріалах справи.

Також, 15.04.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/18065/20 до вирішення спору у справі № 910/6007/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" до Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 11.02.2020 до договору від 10.12.2020, стягнення коштів в сумі 200 000,00 грн., сплачених по даному договору.

Розглянувши в судовому засіданні 15.04.2021 клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, заслухавши думки присутніх представників учасників справи щодо заявленого клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За наведеною нормою обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати:

1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом;

2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції", рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 910/31771/18, від 02.06.2020 у справі № 910/6674/19.

З врахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції розглядаючи клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, зазначає, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, у зв`язку з чим дійшов висновку, що результат вирішення справи № 910/6007/21 не впливає на розгляд справи № 910/18065/20, а тому відсутні підстави для зупинення провадження у вказаній справі з огляду на відсутність передбачених процесуальним законом підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження у даній справі з підстав, обумовлених п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, на який послався відповідач у касаційній скарзі, є загальним та характерним для усіх правовідносин, пов`язаних з необхідністю доведення здійснення господарської операції, а не лише її документарного оформлення, та не має своїм наслідком якийсь певний однозначний результат вирішення спору. Результат розгляду судом спорів у справах про стягнення заборгованості, за наявності заперечень відповідача щодо реальності господарських операцій, при застосуванні судом зазначеного висновку обумовлюється фактичними обставинами, встановленими судом у кожній конкретній справі, тобто залежить від встановлених судом фактичних обставин, які у кожній справі можуть бути різними.

З урахуванням наведеного, за наслідками апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 300 000,00 грн. заборгованості - не є законними та обгрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а отже, задоволенню не підлягають.

Крім того, оскільки у відповідача відсутнє перед позивачем грошове зобов`язання в сумі 300 000,00 грн., а тому підстави для застосування ст. 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат - відсутні, як відсутні і підстави для стягнення пені згідно з п. 4.4. договору, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 23 377,05 грн. пені, 5852,46 грн. - 3% річних 5417, 53 грн. - інфляційних втрат, за наведених у даній постанові підстав.

Щодо доводів скаржника про необхідність дослідження оригіналів договору від 01.12.2019 та додаткової угоди № 1 від 11.02.2020, представник скаржника в судовому засіданні 15.04.2021 зазначив про відсутність потреби у витребуванні вказаних документів.

Беручи до уваги встановлені обставини цієї справи, керуючись ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (стосовно правової природи спірних коштів та документального підтвердження належними та допустимими доказами підстав виникнення у відповідача обов`язку з їх сплати у заявленому до стягнення розмірі), за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (зокрема, щодо обставин наявності підстав для стягнення спірних коштів та наявність невиконаного грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем в сумі 300 000,00 грн. по договору), висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права (11, 526, 626, 627, 901-903 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України) та порушення норм процесуального права (ст. ст. 14, 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір за подачу позову залишається за позивачем, а судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у справі № 910/18065/20 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у справі № 910/18065/20 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 44, офіс 104; ідентифікаційний код 39013897) 7529 (сім тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн 57 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

5. Видачу наказу у справі № 910/18065/20 доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/18065/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 04.06.2021 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

С.Я. Дикунська