ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.05.2021 Справа № 920/1095/20
м.Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду матеріали справи №920/1095/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Бойка Леоніда Петровича ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ),

до відповідача: Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (41002, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, )

про стягнення 107068,75 грн.

та за зустрічним позовом: Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (41002, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Бойка Леоніда Петровича ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ),

про визнання недійсним договору та стягнення 30000,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (за первісним позовом): Міхно Г.В.,

від відповідача (за первісним позовом): не прибув,

справа розглядається у порядку загального позовного провадження

УСТАНОВИВ:

02.11.2020 позивач звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 107068,75 грн. заборгованості за договором надання послуг техніки від 23.07.2019 № 34, укладеним між сторонами даного спору.

18.11.2020 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/1095/20; справу постановлено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановлено стонам трок для надання заяв по суті справи.

10.12.2020 відповідачем подана зустрічна позовна заява Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України до Фізичної особи-підприємця Бойка Леоніда Петровича про визнання недійсним договору № 34 від 23.07.2019 про надання послуг техніки, укладеного між сторонами спору, про стягнення з ФОП Бойка Л.П. на користь ДП Сумський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України 30000,00 грн. набутих без достатньої правової підстави та 4204,00 грн судового збору.

10.12.2020 відповідачем також подані до суду відзив на позовну заяву (вх №10965/20 від 10.12.2020), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та заяву про застосування строку позовної давності (вх №3778к від 10.12.2020), згідно з якою відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Ухвалою від 17.12.2020 судом прийнято зустрічну позовну заяву Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України до Фізичної особи-підприємця Бойка Леоніда Петровича про визнання недійсним договору та стягнення 30000,00 грн. до спільного розгляду з первісним позовом. Об`єднано в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов у справі №920/1095/20, подальший розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у даній справі на 28.01.2021.

Ухвалою суду від 28.01.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; відкладено підготовче засідання у справі № 920/1095/20 на 02.03.2021.

В судовому засіданні 02.03.2021 протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 01.04.2021.

01.04.2021 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про відкладення розгляду справи по суті. Відкладено розгляд справи №920/1095/20 по суті в судове засідання на 22.04.2021. Разом з тим, у зв`язку з відпусткою судді Котельницької В.Л., розгляд зазначеної справи 22.04.2021 не відбувся.

28.04.2021 ухвалою суду призначено розгляд справи по суті в судове засідання на 27.05.2021.

У судовому засіданні 27.05.2021 судом встановлено:

Представник позивача у судове засідання прибув, первісні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити та в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом у судове засідання з розгляду справи по суті не прибув, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. 26.05.2021 електронною поштою надіслав клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 27.05.2021 судом в порядку ч. 5 ст. 233 ГПК України постановлено протокольну ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про відкладення розгляду справи (вх№5005/21 від 26.05.2021).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання заяв по суті справи, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Щодо вимог первісного позову судом встановлено.

23.07.2019 між Дочірнім підприємством «Сумський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» філія «Глухівська ДЕД» (відповідач за первісним позовом, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Бойко Леонідом Петровичем (позивач за первісним позовом, виконавець) укладено договір №34 про надання послуг техніки (далі договір).

Відповідно до п. 1.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, замовник доручає виконавцю, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги спеціальною дорожньо-будівельною технікою по перевезенню вантажів за заявкою замовника.

Згідно з п. 1.3. договору фактичний об`єм та загальна вартість наданих за цим договором послуг визначається на підставі підписаних сторонами актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг).

Пунктом 1.5. договору визначено, що після надання послуг виконавець зобов`язується скласти та надати замовнику для підписання акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг). Акт надсилається на поштову адресу або надається особисто представнику замовника протягом 3-х робочих днів після завершення надання послуг у двох примірниках. Замовник у разі відсутності заперечень протягом 3-ох робочих днів підписує акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) у двох примірниках, один з яких повертає виконавцю.

Виконавець має право вимагати своєчасної оплати послуг, що надаються замовнику за цим договором. Замовник зобов`язується своєчасно здійснювати оплату в обсязі вартості послуг за передбачуваний термін користування ними (п.2.2. та п. 2.3. договору).

Розділом 3 договору встановлено розрахунки за послуги. Пунктами 3.1.-3.3. договору визначено, що вартість наданих послуг визначається за домовленістю сторін та складає 3,25 грн. за 1 т/км, згідно калькуляції, яка є невід`ємною частиною даного договору. Остаточна ціна цього договору складається із сукупної вартості всіх послуг, що будуть надані виконавцем замовнику та підтверджені підписаними сторонами актами здачі-приймання робіт (наданих послуг). Підставою для оплати наданих послуг є Акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг). Замовник зобов`язується проводити оплату за надані послуги у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Виконавця вказаний в Розділі 8 Договору протягом 10 (десяти) робочих днів з дня підписання обома Сторонами Акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг).

Відповідно до п. 4.1. договору за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством України.

Згідно з п. 6.1. договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині взаєморозрахунків, до повного розрахунку сторін за цим договором.

05.09.2019 між позивачем та відповідачем за первісним позовом підписано акт виконаних послуг №7, відповідно до якого виконавцем виконано послуги на загальну суму 137068,75 грн.

Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період: серпень 2019 року грудень 2020, який підписаний сторонами спору та скріплений їх печатками заборгованість відповідача за первісним позовом склала 107068,75 грн.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача 107068,75 грн.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з надання послуг, що регулюються Главою 63 ЦК України.

Статтею 901 ЦК України визначено, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України).

Як вже зазначено вище, за умовами укладеного договору позивач за первісним позовом свої зобов`язання виконав, заперечення відповідача за первісним позовом, викладені у відзиві на позов, щодо ненадання позивачем за первісним позовом доказів, що б підтверджували обсяг наданих послуг, а саме товарно-транспортних накладних, суд не приймає до уваги, оскільки сторонами підписано акт від 05.08.2019 № 7 виконаних послуг, що є доказом згоди відповідача за первісним позовом щодо обсягів та вартості наданих йому позивачем за первісним позовом послуг і в розумінні п. 1.3. та п. 3.3. договору, укладеного між сторонами даного спору, є підставою для оплати відповідачем за первісним позовом вартості наданих послуг.

Однак, як встановлено судом, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання в частині оплати наданих позивачем за первісним позовом послуг з перевезення вантажів у повному обсязі не виконав, необхідну суму грошових коштів йому не перерахував.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом 107068,75 грн заборгованості за надані послуги техніки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, відповідачем за первісним позовом 10.12.2020 подана заява про застосування строку позовної давності, відповідно до якої відповідач за первісним позовом зазначає, що до правовідносин, що виникли між сторонами застосовуються норми Цивільного та Господарського кодексів України, що регулюють договірні відносини з перевезення вантажу, у зв`язку з чим, до даних відносин відповідно до п.6 ч. 2 ст. 258, ч. 3 ст. 925 УК України та ч. 5 ст. 315 ГК України застосовується скорочена позовна давність в шість місяців. На думку відповідача за первісним позовом строк позовної давності у позивача за первісним позовом сплив 20.02.2020, у зв`язку з чим, відповідач за первісним позовом просить суд відмовити позивачу за первісним позовом в задоволенні його вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Розглянувши дану заяву, суд зазначає наступне:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтями 257 та 258 ЦК України визначено строки загальної та спеціальної позовної давності.

Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 30.04.2020 у справі № 19/49-10.

Зміст статті 261 ЦК України, якою регулюється початок перебігу позовної давності, вказує на те, що правильність обчислення цього строку пов`язується як із суб`єктивним критерієм, тобто коли про порушене право довідався або міг довідатися потерпілий, так і з об`єктивним можливістю потерпілого знати про ці обставини. Презумпція обізнаності особи про порушення її прав може бути спростована іншою стороною у справі, що кореспондується зі змістом статті 74 ГПК України щодо обов`язку сторони господарського процесу довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин третьої п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто зазначена норма ЦК України пов`язує можливість захисту порушеного права з наявністю у заявника поважних причин пропущення строку.

Традиційним для національної правової системи є розуміння позовної давності як інституту матеріального, а не процесуального права. Зокрема, сплив позовної давності не є процесуальною перешкодою для звернення особи до суду за захистом свого права чи інтересу. Суд не має права відмовити у відкритті провадження у справі з мотивів пропущення позовної давності, оскільки така підстава не передбачена законом. У зв`язку з цим поновлення позовної давності розглядається судом як виняток, що має місце лише за наявності надзвичайних обставин.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Такі правові позиції викладені ВС, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі № 922/2058/17, від 13.11.2018 у справі № 924/127/17, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 10.04.2019 у справі № 6/8- 09, від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17.

Разом з тим, судом встановлено, що відносини, що виникли між сторонами спору за договором №34 від 23.07.2019, враховуючи зміст самого договору, є правовідносинами щодо надання послуг, а не перевезення вантажу, у зв`язку з чим, до договору №34 від 23.07.2019, відповідно до ст. 257 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в 3 роки, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача за первісним позовом (вх№3778к від 10.12.2020) про застосування строку позовної давності.

Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом 107068,75 грн за договором надання послуг техніки від 23.07.2019 №34 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічного позову судом встановлено.

Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним договір №34 від 23.07.2019 про надання послуг техніки, укладений між сторонами спору, а також про стягнути з ФОП Бойка Л.П. на користь ДП Сумський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України 30000,00 грн. набутих без достатньої правової підстави та 4204,00 грн судового збору.

Вимоги зустрічного позову позивач за зустрічним позовом обґрунтовує, тим, що від імені підприємства позивача за зустрічним позовом при підписанні спірного договору та всіх інших документів діяв начальник філії «Глухівська ДЕД» Пугач Володимир Миколайович. Разом з цим, позивач за зустрічним позовом вважає, що укладений начальником філії «Глухівська ДЕД» договір є недійсним в силу того, що вищезазначена посадова особа підприємства не мала необхідних юридичних повноважень на представництво інтересів юридичної особи в господарських правовідносинах з відповідачем за зустрічним позовом.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Водночас, відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє , лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 ЦК України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/19179/17.

Зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 зі справи № 904/2178/18).

При цьому, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 зі справи № 910/8794/16).

У зустрічному позові позивач зазначає, що начальник філії Пугач В.М. перевищив надані йому повноваження, діючи без будь-якого погодження зі сторони ДП «Сумський облавтодор» в частині укладення договору з ФОП Бойко Л,П. на надання послуг техніки. Водночас доказом схвалення правочину в розумінні ст. 241 ЦК України є часткова оплата наданих послуг в сумі 30000,00 грн, оскільки відповідно до п.5.8 Положення про філію «Глухівська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» відповідач здійснює контроль за діяльністю Філії у правовідносинах з іншими суб`єктами підприємницької діяльності шляхом подання Філією бухгалтерської звітності та інших документів і відомостей. Тобто суд дійшов висновку, що частково здійснена оплата наданих послуг за спірним договором була схвалена відповідачем ще в 2019 році, що за висновком суду є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем за первісним позовом грошових зобов`язань за надані послуги згідно договору №34 від 23.07.2019 та подальше схвалення правочину, вчиненого директором філії «Глухівська ДЕД» Пугач В.М., суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє первісний позов щодо стягнення з відповідача 107068,75 грн. заборгованості за договором надання послуг техніки від 23.07.2019 №34, укладеного між сторонами спору, та відмовляє в задоволення зустрічного позову за його необґрунтованістю.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 2102,00 грн. покладається на відповідача за первісним позовом, а 4204,00 грн судового збору покладається на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 254-257 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Первісний позов задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (41002, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Бойка Леоніда Петровича ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) 107068,75 грн. (сто сім тисяч шістдесят вісім грн 75 коп.) заборгованості та 2102,00 грн (дві тисячі сто дві грн 00 коп) судового збору.

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 09.06.2021.

Суддя В.Л. Котельницька