ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р. Справа№ 927/801/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Білоус О.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016

у справі № 927/801/15 (суддя Моцьор В.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство культури України

про стягнення 77 717, 28 грн.

В судовому засіданні 27.05.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство культури України про стягнення 77 717, 28 грн

Позивач просить стягнути з Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" 77717,28грн. боргу, з яких 40807,20грн. основної заборгованості, 6447,98грн. пені, 10573,36грн. штрафу, 15151,55грн. інфляційних нарахувань, 529,93грн. 3% річних, 4207,25грн. процентів за користування чужими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №61 від 24 листопада 2014 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі №927/801/15 позов задоволено частково.

Стягнуто з Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 40807,20грн. основної заборгованості, 6447,98грн. пені, 15151,55грн. інфляційних нарахувань, 529,93грн. 3% річних, 3000,00грн. витрат на послуги адвоката та 1479,53грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором №61 від 24 листопада 2014 року, поставив відповідачу товар, що підтверджується накладною №1 від 24 листопада 2014 року (яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками), рахунком №4 від 24 листопада 2014 року та довіреністю №14 від 24 листопада 2014 року, виданою відповідачем на отримання цінностей за рахунком №4 від 24 листопада 2014 року, проте, відповідач вартість поставленого товару не оплатив.

Відмовляючи у стягненні 10 573,36 грн. штрафу, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів однобічної немотивованої відмови відповідача від виконання зобов`язань за договором №61 від 24.11.2014. Оскільки договором та нормами закону не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, суд також відмовив і в стягненні 4 207,25 грн. процентів за користування чужими коштами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся в березні 2016 до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована не відповідністю висновків суду, викладеним в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Апелянт вказує, що укладений договір №61 від 24 листопада 2014 є спірним, оскільки будівельні та господарські матеріали за цим договором не надходили (в цей час змінилось керівництво відповідача), було призначено і проведено службове розслідування, під час якого працівники, причетні до укладення цього договору, оформлення складських та інших документів, дали пояснення, що ніякі матеріали не надходили, а ними були складені фіктивні документи про надходження і подальше списання зазначених матеріалів. На підставі матеріалів службового розслідування було порушено кримінальне провадження за ст. 358 КК України та зареєстроване в ЄРДР за №0004495 від 22.06.2015.

Оскільки на момент винесення рішення судом першої інстанції по даному кримінальному провадженню проводились слідчі дії, а підозру нікому не оголошено, апелянт вважає, що суд не надав оцінку доказам про фіктивний характер спірного договору і не зазначив, чому він не приймає їх до уваги. За таких обставин рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим.

Одночасно апелянт зазначає, що спірний договір будівельного підряду був предметом розгляду у справі №927/102/15, за результатами розгляду з відповідача на користь позивача стягнуто 116 609,82 грн., в тому числі основний борг в сумі 83 807,20 грн., до якого входить і вартість матеріалів по договору №61 від 24.11.2014.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач та третя особа не подали відзивів на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №927/801/15 колегією суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Мальченко А.О., Алданова С.О., зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного архітектурно - історичного заповідника "Чернігів Стародавній" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004495 та прийняття слідчими органами відповідного процесуального рішення, зобов`язано сторони повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2018 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2018 апеляційну скаргу Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі № 927/801/15 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та запропоновано учасникам процесу повідомити Північний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що викликали зупинення апеляційного провадження у справі №927/801/15. Справу залишено в стані зупинення.

29.12.2020 Північним апеляційним господарським судом в черговий раз було надіслано запит № 09.1-13/1140/20 начальнику Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, щодо термінового повідомлення про хід досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004495, до закінчення якого та прийняття відповідного процесуального рішення по ньому зупинено провадження у даній справі (з наданням відповідних доказів).

20.01.2021 від начальника відділення СВ Чернігівського ВП Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшла відповідь на вказаний запит та повідомлено, що СВ Чернігівського ВП Головного управління Національної поліції в Чернігівській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0004495 від 22.06.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, за результатами якого 09.10.2019 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 поновлено апеляційне провадження у справі №927/801/15 та призначено розгляд справи на 25.02.2021.

03.02.2021 від позивача надійшла заява, в якій позивач просить розгляд апеляційної скарги проводити за його відсутності, апеляційну скаргу Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі № 927/801/15 без змін.

25.02.2021 від відповідача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи № 927/801/15 постанови про закриття кримінального провадження від 09.10.2019 № 0004495 та висновку експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.05.2017 № 2996/2997/16-24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 розгляд справи №927/801/15 відкладено на 01.04.2021.

01.04.2021 розгляд справи №927/801/15 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. на лікарняному, судді Тищенко А.І. у відпустці з 31.03.2021 по 02.04.2021 включно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 розгляд справи №927/801/15 призначено на 27.05.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 клопотання представника Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. адвоката Святної О.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції.

Явка представників сторін

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.05.2021 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.05.2021 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.05.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

24 листопада 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (продавець) та Національним архітектурно-історичним заповідником "Чернігів Стародавній" (покупець) було укладено договір №61 (далі - договір) (а.с. 11-13).

Відповідно до умов п. 1.1 договору продавець є інтегрованим постачальником будівельних матеріалів й зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця вище згадане, надалі - товар, а покупець, в свою чергу, зобов`язується приймати товар та сплачувати його на умовах даного договору.

Згідно розділу 2 договору продавець поставляє покупцеві товар, найменування, кількість і асортимент якого в кожному конкретному випадку вказуються в заявках покупця. Замовлення згідно цього договору може здійснюватися як в усній так і в письмовій формі. Якість та комплектність товару визначається за домовленістю сторін.

Відповідно до умов розділу 3 договору товар постачається на умовах: транспортом продавця. Вартість транспортування включена до вартості товару. Строк поставки товару протягом 3 днів з дати отримання замовлення. На кожну конкретну партію товару продавець надає покупцю наступні документи: рахунок-фактуру, податкову накладну. Під партією товару розуміється товар, вказаний в кожному окремому замовленні покупця і відповідних йому товаросупровідних документах.

Згідно розділу 4 договору оплата в сумі повної вартості партії товару має бути перерахована покупцем на рахунок продавця в 30-ти денний термін з дати отримання товару; оплата товару здійснюється на підставі рахунку-фактури, виставленого продавцем; датою поставки вважається дата отримання товару, яка вказується у відповідних товаросупровідних документах.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31 грудня 2014 року.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором, поставив відповідачу товар на суму 40807,20грн., що підтверджується накладною №1 від 24 листопада 2014 року (яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками), рахунком №4 від 24 листопада 2014 року та довіреністю №14 від 24 листопада 2014 року, виданою відповідачем на отримання цінностей за рахунком №4 від 24 листопада 2014 року (а.с. 14-16).

Позивач направляв на адресу відповідача претензію б/н від 27 квітня 2015 року з вимогою в строк до 10 травня 2015 року погасити заборгованість в сумі 40807,20грн. та сплатити пеню і штраф, передбачені п.п. 8.2, 8.3 договору за порушення умов договору (а.с. 18-20).

Проте, відповідач вартість поставленого товару не оплатив.

Станом на день прийняття рішення заборгованість відповідача по оплаті вартості товару по договору №61 від 24 листопада 2014 року становить 40807,20грн., про що, також, свідчать акти звірки розрахунків станом на 01 січня 2015 року, станом на 01 квітня 2015 року.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд прийняв заперечення відповідача до уваги, проте враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по оплаті вартості поставленого товару в сумі 40807,20грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено до стягнення 6447,98грн. пені за період з 25 грудня 2014 року по 31 травня 2015 року, 10573,36грн. штрафу, 15151,55грн. інфляційних нарахувань за період з січня по квітень 2015 року, 529,93грн. 3% річних за період з 25 грудня 2014 року по 31 травня 2015 року, 4207,25грн. процентів за користування чужими коштами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно умов договору відповідач зобов`язався оплатити товар в 30-ти денний термін з дати отримання товару.

Як встановлено судом, товар отримано відповідачем 24 листопада 2014 року. Отже, відповідач повинен був оплатити його вартість до 24 грудня 2014 року включно.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості поставленого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до п. 8.2 договору, при простроченні виконання зобов`язань по оплаті/поставці товару винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,1% вартості невчасно поставленої/сплаченої партії товару за кожний день прострочки.

Згідно п.8.3 договору за однобічну немотивовану відмову від виконання зобов`язань за даним договором винна сторона сплачує штраф у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України діючої на момент виникнення заборгованості, який нараховується на суму невиконаних зобов`язань.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки, здійснені позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 6447,98грн. пені, 15151,55грн. інфляційних нарахувань, 529,93грн. 3% річних є правомірними і підлягають задоволенню.

Вимога позивача щодо стягнення 10573,36грн. штрафу задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано суду доказів однобічної немотивованої відмови відповідача від виконання зобов`язань за договором №61 від 24 листопада 2014 року. Крім того, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 ГК України, відповідно до якої у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Проте, позивачем не враховано, що відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а тому позивачем невірно проводився сам розрахунок штрафу (за кожен день прострочення виконання зобов`язання).

Розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами позивачем здійснений з посиланням на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст. 536 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Проте, ч.7 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією. А передбачений ч.6 ст.231 ГК України розмір відповідальності за порушення грошових зобов`язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом (Постанова Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року №14).

Оскільки договором та нормами закону не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 4207,25грн. процентів за користування чужими коштами має бути відмовлено.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 62936,66грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3000,00грн. витрат на послуги адвоката.

На підтвердження факту понесення ним вказаних витрат позивачем надано суду договір про надання правової допомоги (послуг адвоката) №б/н від 27 квітня 2015 року, квитанції від 28 травня 2015 року та від 02 червня 2015 року про сплату 3000,00грн. з призначенням платежу "правова допомога (договір від 27 квітня 2015 року), акт розрахунок витраченого адвокатського часу від 09 березня 2016 року та від 15 березня 2016 року. На підтвердження наявності у Святної О.В. статусу адвоката надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №141 від 20 жовтня 1994 року та довідка про взяття на облік платника податків (а.с.26,17,118,119,143,144).

Згідно зі ст.44 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на дату прийняття рішення) витрати, пов`язані з оплатою послуг адвоката, віднесені до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи в порядку ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в сумі 3000,00грн.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача в обґрунтування своїх доводів посилались на те, що в постанові про закриття кримінального провадження зазначено наступне: «Під час проведення досудового слідства встановлено, що посадові особи заповідника «Чернігів стародавній», а саме - директор ОСОБА_3. та заступник директора Івашенко А.В. вирішили здійснити поточний ремонт будівлі колегіуму на початку 2014 року. До зазначених робіт залучили ФОП ОСОБА_1. кошторис робіт склав 95 тис. грн. Однак на початку року кошти на ремонт не передбачались, по установі рахувалась кредиторська заборгованість на суму 200 тис. грн. проте ремонт було розпочато, для чого укладено договір на підрядні роботи з ФОП ОСОБА_1. без номеру та незареєстрований. Після проведення зазначених робіт, у січні 2014 року, складено акти виконаних робіт, при цьому ФОП ОСОБА_1. був попереджений щодо відтермінування оплати у зв`язку з відсутністю коштів.

Восени 2014 року ФОП ОСОБА_1. заявив, що заповіднику необхідно розрахуватись за роботи. Посадові особи прийняли рішення перекрити частково ОСОБА_1 витрати на матеріали у сумі 40 тис.грн., для чого уклали договір поставки будівельних матеріалів № 61 від 24.11.2014, а вже 25.12.2014 зазначені матеріали було списано як використані. Слідством встановлено, що будівельні матеріали фактично не отримувались, а фінансово- бухгалтерські документи були підроблені».

Одночасно посилались на те, що висновком експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 2996/2997/16-24 від 29.05.2017 встановлено, що «основна частина будівельних матеріалів зазначених в накладній №1 від 24.11.2014 до договору №61 від 24.11.2014 за найменуванням, кількістю та технічними характеристиками співпадає з матеріалами, що відображені в Підсумковій відомості ресурсів (т.2 а.с. 26-31).

З наведеного випливає, що будівельні матеріали згідно накладної №1 від 24.11.2017 до договору №61 від 24.11.2014 на об`єкт окремо не надходили, а були використані раніше при проведенні ремонтних робіт по ліквідації аварійного стану пам`ятки архітектури національного значення XVII- XVIII ст. «Колегіуму» за адресою вул. Преображенська,1, м. Чернігів».

Колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта з огляду на те, що в постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що «допитано в якості свідка представника Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній» ОСОБА_4. Останній показав, що для того, щоб розрахуватися з ФОП ОСОБА_1. за використані матеріали, був укладений договір за підписом директора ОСОБА_3. від 24.11.2014 №61 на суму 40 807,20 грн. За вказівкою гендиректора він підписав накладну про нібито отримання будматеріалів, які фактично використані ФОП ОСОБА_1. під час виконання ремонтних робіт в січні-лютому 2014 року. Окремо будматеріали ОСОБА_1. заповіднику не постачались.

Відібрано пояснення від ОСОБА_1 з приводу укладених договорів щодо ремонту виставкових залів та поставки будівельних матеріалів, їх виконання, оплати, прийняття та здачі будівельних матеріалів та виконаних робіт. Останній показав, що на початку 2014 року Івашенко А.В. передав йому інформацію про те, що необхідно зробити ремонт та ліквідацію аварійного стану виставкових залів НАІЗ «Чернігів-Стародавній». 08.01.2014 укладено договір будівельного підряду на ремонт та усунення аварійного стану виставкових залів. Ремонті роботи почалися в той же день, закінчилися наприкінці лютого місяця того ж року, ремонтні роботи виконані в повному обсязі у відповідності договору.

Відповідно до договору, оплата виконаних робіт повинна бути здійснена протягом 15 робочих днів з моменту підписання акту виконаних робіт, який складено 15.02.2014, але після спливу 15-ти денного строку оплата робіт так і не надходила. ОСОБА_1 чекав майже рік, приїжджав до НАІЗ «Чернігів-Стародавній» по 2 рази на місяць, але директор ОСОБА_3. обіцяв сплату. На початку січня 2015 року ОСОБА_1 подав позов до господарського суду про відшкодування йому коштів за ремонтні роботи НАІЗ «Чернігів- Стародавній». 20.02.2015 рішенням господарського суду стягнуто з НАІЗ «Чернігів- Стародавній сплатити на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 83 807,20 грн. загального боргу, а також інфляційних нарахувань 3% річних, а також проценти за користування чужими грошовими коштами. Упродовж 2-3 тижнів грошові кошти заповідником сплачено в повному обсязі. 24.11.2014 між ним та НАІЗ «Чернігів-Стародавній» укладено договір № 61 на постачання будівельних та господарських матеріалів. ОСОБА_3 запевнив ОСОБА_1 , що не розрахувавшись по договору за проведені роботи уклавши новий договір про поставку будматеріалів в листопаді, грошові кошти за обидва договори будуть оплачені до кінця 2014 року. Таким чином 24.11.2014 підписаний договір про поставку будматеріалів і в той же день ОСОБА_3 з працівником заповідника приїхали забрати будівельні матеріали, так як це передбачено самим договором шляхом самовивозу. Будівельні матеріали знаходились за адресою АДРЕСА_1 , де знаходиться гараж, що перебуває у власності - ОСОБА_1 . Так як договір укладений в кінці листопада 2014 року, а відповідно до договору строк оплати товару становить 30-ти денний термін, то ОСОБА_1 чекав оплати, спілкувався з даного приводу з ОСОБА_3 щодо завищення сум заробітної плати, яке зазначено відповідно до дослідження ГУ ДФС у Чернігівській області від 08.09.2015, то це помилка, оскільки в 1 кварталі 2014 році працівників у нього не було і ремонт виставкових залів він робив особисто. Будівельні матеріали за договором № 61 були ОСОБА_1 поставлені в повному обсязі та особисто передані ОСОБА_3., відвантажені особисто ОСОБА_1 Накладну підписав ОСОБА_4 НАІЗ «Чернігів-Стародавній» присилав акт-звірки про те, вони винні грошові кошти за договором № 61, навіть після сплати боргу за рішенням суду».

"Проведені одночасні допити між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розбіжності у показах не усунуто.

"Відповідно до висновку експертизи досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1. та рукописний запис «ОСОБА_1.» в графі «Представник ФОП «ОСОБА_1.» передав» в накладній №1 від 24.11.2014 до договору № 61 від 24.11.2014, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Рахунок виписав» в рахунку № 24 від 24.11.2014 до договору № 61 від 24.11.2014 виконані ОСОБА_1 . Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Представник НАІЗ «Чернігів Стародавній» отримав» в накладній № 1 від 24.11.2014 до договору № 61 від 24.11.2014 виконаний ОСОБА_4 ".

У висновку експертів за результатами проведення судової будівельно- технічної експертизи №2996/2997/16-24 від 29.05.2017 не конкретизовано та не визначено, яка основна частина будівельних матеріалів, зазначена в накладній №1 від 24.11.2017 до договору № 61 від 24.11.2014 за найменуванням, кількістю та технічними характеристиками співпадає з матеріалами, що відображені в Підсумковій відомості ресурсів.

Наявність в матеріалах справи підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками позивача та відповідача договору №61 від 24.11.2014, накладної №1 від 24.11.2014, висновку експерта про виконання підписів у накладній про передачу товару - ОСОБА_1 та отримання товару - ОСОБА_4 на підставі виданої відповідачем довіреності №14 від 24.11.2014, не свідчить про не поставку спірного товару за спірною накладною, та, відповідно, відсутність у відповідача підстав для відмови в оплаті отриманого товару.

Посилання апелянта на те, що заборгованість у даній справі в розмірі 40 807,20 грн., вже включена (увійшла) до суми боргу в розмірі 83 807, 20 грн., яка стягнута за рішенням суду у справі №927/102/15, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі № 927/801/15.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного архітектурно-історичного заповідника "Чернігів Стародавній" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі № 927/801/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.03.2016 у справі №927/801/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/801/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 08.06.2021

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко