РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2021Справа № 910/5047/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 11 851,09 грн.

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2021 року Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (далі - ДП «Авіакон», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв, відповідач) про стягнення 11 851,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконанням відповідачем обов`язку оплатити послуги, надані позивачем на виконання укладеного сторонами договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 10/1/211-06 від 10.02.2006.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача вартість вищевказаних послуг за ІІ півріччя 2020 року в розмірі 11 851,09 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 відкрито провадження у справі № 910/5047/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Так, ухвала суду від 06.04.2021 була отримана позивачем 13.04.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 015. Вказана ухвала суду також була отримана відповідачем 09.04.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 013.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

30.04.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відсутня можливість зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем у Державній казначейській службі України.

18.05.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача та вказав, що наведене відповідачем не може бути підставою невиконання зобов`язань за договором.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

10.02.2006 між Державним підприємством «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (зберігач) та Державним комітетом з державного матеріального резерву, правонаступником якого є позивач Державне агентство резерву України (комітет), був укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 10/1/211-06 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 (п. 1.2 договору).

Положеннями п.п. 2.7 та 2.8 договору на зберігача покладений обов`язок щороку подавати комітетові: станом на 1 січня - звіт форми № 12 до 20 січня наступного за звітним року. Разом з річним звітом форми № 12 зберігач зобов`язаний подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік.

Згідно з п.п. 3.1 - 3.3 договору комітет зобов`язався відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. Оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення на основі попередньо укладеного договору закладення цінностей мобілізаційного резерву. Контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан.

Відповідно до п. 4.1 договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). У разі коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року (п. 4.2. договору).

Згідно з п. 7.3. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів комітету на відпуск матеріальних цінностей).

Судом встановлено, що сторони договору погодили кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей (мобілізаційного) резерву у складському приміщенні на 2020 рік, а саме річний розмір витрат зберігача становить 24 019,43 грн.

12.01.2021 на виконання умов договору позивач направив на адресу відповідача разом із супровідним листом № 47 від 12.01.2021 акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2020 року від 31.12.2020 на загальну суму 11 851,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором № 10/1/211-06 від 10.02.2006 та послуги зберігання за ІІ півріччя 2020 року в розмірі 11 851,09 грн не оплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача вказаної заборгованості.

Заперечуючи проти правомірності заявлених позовних вимог, відповідач вказував на те, що у нього відсутня можливість зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем у Державній казначейській службі України.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно з ч. 2 ст. 938 Цивільного кодексу України якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання) (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв»).

За приписами ст. 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» встановлено, що частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціями витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002 (далі - Порядок № 532).

Пунктами 2-5 Порядку № 532 передбачено, що сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням:

1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву;

2) середнього розміру суми витрат;

3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву;

4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології матеріальні цінності державного резерву можуть зберігатися:

1) у складських приміщеннях закритого та закритого опалюваного типу;

2) на відкритих огороджених майданчиках;

3) у холодильних камерах;

4) у резервуарах для зберігання нафтопродуктів;

5) у підземних газових сховищах;

6) у зерносховищах.

Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Згідно з п. 7 Порядку, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Судом раніше встановлено, що сторони погодили кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні на 2020 рік, що становить річний розмір витрат зберігача 24 019,43 грн.

Згідно зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за ІІ півріччя 2020 року, затвердженим директором ДП «Авіакон», витрати на зберігання матеріальних цінностей склали 11 851,09 грн.

Матеріали справи свідчать, що позивач склав акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2020 року від 31.12.2020, за змістом якого позивачем надано послуги по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 11 851,09 грн, в тому числі - 1 975,18 грн ПДВ.

Вищевказаний акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 31.12.2020 відповідачем підписаний не був.

Матеріали справи свідчать, що 12.01.2021 позивач направив на адресу відповідача супровідний лист № 47 від 12.01.2021, до якого долучив акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2020 року від 31.12.2020 на загальну суму 11 851,09 грн, звіт, пояснювальну до звіту, розрахунок фонду оплати праці, бухгалтерська довідка, витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Направлення на адресу відповідача вищевказаного супровідного листа з додатками підтверджується накладною підприємства поштового зв`язку № 417 та фіскальним чеком від 12.01.2021, про отримання 15.01.2021 вказаного листа відповідачем свідчить витяг з офіційного веб-сайту підприємства поштового зв`язку АТ «Укрпошта», долучений позивачем до матеріалів позовної заяви.

Заперечень щодо отримання акту на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 31.12.2020 відповідачем не надано.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що акт від 31.12.2020 є таким, що отриманий відповідачем.

З урахуванням наведених у пояснювальній записці розрахунків, та оскільки матеріали справи не містять мотивованої відмови відповідача від підписання акту від 31.12.2020 на загальну суму 11 851,09 грн, а також не містять відмови від прийняття наданих послуг, суд дійшов висновку, що послуги надані позивачем на загальну суму 11 851,09 грн прийняті відповідачем та підлягають оплаті відповідачем в обумовлені договором строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи зміст п. 4.2 укладеного сторонами договору, суд дійшов висновку, що строк, протягом якого відповідач зобов`язаний виконати обов`язок по сплаті позивачу вартості наданих послуг, настав.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 11 851,09 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

При цьому суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування з огляду на таке.

Статтею 46 Бюджетного кодексу України встановлені стадії виконання бюджету за видатками та кредитуванням: 1) встановлення бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на основі та в межах затвердженого розпису бюджету;2) затвердження кошторисів, паспортів бюджетних програм, а також порядків використання бюджетних коштів; 3) взяття бюджетних зобов`язань; 4) отримання товарів, робіт і послуг; 5) здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань; 6) використання товарів, робіт і послуг для виконання завдань бюджетних програм; 7) повернення кредитів до бюджету (щодо кредитування бюджету).

Відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 47 Бюджетного Кодексу України).

Згідно з ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Частиною 1 ст. 96 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За загальними принципами, закріпленими у ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 2 ст. 194 Господарського кодексу України передбачено, що неналежне виконання зобов`язання третьою особою не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань зі сплати заборгованості у сумі 11 851,09 грн, оскільки вказана обставина не визначена законодавством як така, що звільняє від виконання зобов`язання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (41600, Сумська обл., м. Конотоп, вул. Рябошапка, 25, ідентифікаційний код 12602750) заборгованість у розмірі 11 851,09 грн (одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одна грн 09 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп.).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 07.06.2021.

Суддя О.Г. Удалова