ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2021 р. Справа№ 910/482/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Козир Т.П.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021

у справі № 910/482/21 (суддя Балац С.В.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА"

до Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "Ю.ЕС.АЙ."

про стягнення 74 333,64 грн., -

В С Т А Н О В И В :

У 2020 році Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "Ю.ЕС.АЙ." про стягнення 74 333,64 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 19.09.2019 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля марки "LAND ROVER", а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу "AUDI", водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, була застрахована у відповідача, позивачем було направлено останньому вимогу про сплату страхового відшкодування. Позивач звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування, однак вказана заява залишена відповідачем без виконання. Враховуючи, що відповідачем не відшкодовано заявлену суму, позивач просить стягнути суму страхового відшкодування в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що встановлений приписами статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк виконання грошового зобов`язання відповідача за Договором обов`язкового страхування не настав. Місцевий господарський суд зазначає, що в порушення положень абзацу 5 пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивачем не надано відповідь на направлений відповідачем запит та не надано постанову про адміністративне правопорушення та визнання ОСОБА_1 винним у ДТП.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що серед документів визначених ст. 35 Закону для виплати страхового відшкодування в переліку немає такого документу, як постанова суду про притягнення до відповідальності винної в ДТП особи, а отже висновки суду першої інстанції в цій частині, на думку позивача, є такими що не відповідають фактичним обставинам справи. Також, щодо заяви про зміну позовних вимог, яка за висновком місцевого господарського суду фактично є новими вимогами, які не були заявлені першочергово та прийнята лише в частині збільшення позовних вимог, апелянт зазначає, що просив змінити вимоги, про які зазначав у своїй позовній заяві та просив стягнути не лише страхове відшкодування, а й штрафні санкції, в зв`язку з його невчасною виплатою з підстав, зазначених у позовній заяві.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі №910/482/21, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Стттею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_2 , як страхувальником, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту від 19.09.2019 № 28-0102-19-00448 (далі - Договір добровільного страхування). (а.с. 7-17).

Відповідно до предмету Договору добровільного страхування позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме "LAND ROVER" із державним номерним знаком НОМЕР_1 (далі - застрахований ТЗ).

26.06.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого ТЗ та транспортного засобу "AUDI" із державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням гр. ОСОБА_1 .

Внаслідок зазначеного вище ДТП застрахований ТЗ отримав механічні пошкодження.

Виходячи з приписів ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).

Позивач зазначає, що матеріальний збиток, завданий власнику застрахованого автомобіля з вирахуванням зносу та франшизи становить 74 333,64 грн., розмір якого, за твердженнями позивача, останнім сплачено.

За правилами, встановленими ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України, позивач є саме тією особою, до якої перейшло право вимоги страхового відшкодування, виплаченого страхувальникові на підставі Договору добровільного страхування.

Транспортний засіб - "AUDI" із державним номерним знаком НОМЕР_2 станом на момент настання ДТП, забезпечено відповідачем, як страховиком обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом серії АО № 002854546 (далі - Договір обов`язкового страхування). Відповідно до Договору обов`язкового страхування, ліміт за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн., а франшиза - 2 600,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування від 17.07.2020 № 11/20159, яка залишена відповідачем без виконання. В наслідок чого заявник просить стягнути суму страхового відшкодування в судовому порядку.

З приводу заяви про зміну позовних вимог, та доводів апелянта, в яких він зазначає, що просив змінити вимоги, про які зазначав у своїй позовній заяві та просив стягнути не лише страхове відшкодування, а й штрафні санкції, в зв`язку з його невчасною виплатою з підстав, зазначених у позовній заяві колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

Отже, проаналізувавши зазначені вище приписи процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказана вище заява про зміну позовних вимог фактично є новими вимогами, які не були заявлені разом з первісними вимогами заявленими в позовній заяві, а відтак, позивач заявляючи такі вимоги виходить за межі прав, що встановлені частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

За приписами, ст. ст. 22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, відповідно до ст. 3 та ст. 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення до страховика з відповідною заявою, в якого заподіювач шкоди застрахував цивільно-правову відповідальність.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що позивач у даній справі, звертаючись до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування фактично звертається з завою про відшкодування сплаченого страхового відшкодування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апелянта в частині того, що ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для виплати страхового відшкодування в переліку немає такого документу, як постанова суду про притягнення до відповідальності винної в ДТП особи, а отже відсутня необхідність долучати вказаний документ до заяви про страхове відшкодування та зазначає наступне.

Необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, в наслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

Відповідно до пункту 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи), у межах встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як унормовано ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З урахуванням зазначених норм чинного ЦК України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2018 року у справі №910/20412/16.

Встановлення вини особи у вчиненні такого адміністративного правопорушення, як порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, має здійснюватися саме постановою місцевого районного суду загальної юрисдикції у справі про адміністративне правопорушення,

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем у даній справі не надано відповідачеві обґрунтування того, на підставі яких доказів було зроблено висновок про визнання транспортного засобу "AUDI" із державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням гр. ОСОБА_1 винного за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП (відшкодування сплаченого страхового відшкодування).

З огляду на викладені обставини справи, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що встановлений приписами статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк виконання грошового зобов`язання відповідача за Договором обов`язкового страхування не настав.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/482/21 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі №910/482/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 р. у справі №910/482/21 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/482/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Т.П. Козир

М.Г. Чорногуз