ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Херсон Справа № 923/632/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОВА КОМПАНІЯ ТЕРМІНАЛ"

до: Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 164148,92 грн

До Господарського суду Херсонської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОВА КОМПАНІЯ ТЕРМІНАЛ" до Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 164148,92грн заборгованості за договором купівлі-продажу (поставки) товарів (з доставкою) № 27 від 24.06.2020, з яких - 154569,92 грн основного боргу, 1868 грн 3% річних та 7711 грн втрат від інфляції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021, справу розподілено судді Литвиновій В.В.

Ухвалою від 06.05.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено Відповідачу строк, відповідно до ст. 251, 252 ГПК України, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання суду (з доказами надіслання іншим учасникам справи): відзив на позов з документальним обґрунтуванням викладених обставин, заяви процесуальних питань (за наявності), належним чином засвідчені копій статутних та реєстраційних документів. Роз`яснено Відповідачу, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

Позивач відповідно до поштового повідомлення отримав ухвалу 14.05.2021.

Відповідач отримав ухвалу 13.05.2021 відповідно до поштового повідомлення.

18.05.2021, у встановлений строк, відповідач подав заяву на підставі п. 6 ст. 83, ст. 121 ГПК України, якою просить розстрочити стягнення заборгованості в сумі 166611,16грн (164148,92грн заборгованості + 2462,23 грн судового збору) на 2 місяці (червень - липень 2021р.), посилаючись на те, що уповільнення надходжень з бюджету призвело до ускладнення фінансового стану, а в разі арешту майна та його реалізації неможливості подальшої діяльності підприємства.

24.05.2021 позивач подав до суду заперечення щодо заяви відповідача про розстрочку, посилаючись на те, що п. 6 ст. 83 ГПК України не існує, а ст. 121 ГПК України визначає зміст ухвали про повідомлення (виклик) сторін. При цьому позивач зазначає, що відповідач не позбавлений звернутись з клопотанням про розстрочку виконання рішення в порядку ст. 331 ГПК України. Крім того, позивач вважає, що відповідач фактично визнав позов, що є підставою для ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Згідно з п. 1) ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься в позовній заяві.

Згідно з ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Заяви відповідача про визнання позову до суду не надходило.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Дослідивши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

24.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОВА КОМПАНІЯ ТЕРМІНАЛ" (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (відповідач, покупець, замовник) укладено договір купівлі-продажу (поставки) товарів (з доставкою) № 27 (а.с. 7-9), за умовами якого позивач зобов"язався поставляти та передавати у власність відповідача, а відповідач зобов"язався прийняти і оплатити наступні товари Код ДК 021: НОМЕР_1 Нафта і дистиляти (Дизельне паливо ЄВРО-5) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору, найменування (номенклатура, асортимент) товару- Дизельне паливо ЄВРО-5. Кількість товару, що підлягає поставці 200000л, яка є орієнтовною, остаточна кількість визначається відповідно до заявок відповідача.

Ціна договору становить 3156000грн, в т.ч. ПДВ 526000грн (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом оплати відповідачем рахунку позивача за умови отримання від нього всіх документів, зазначених в п. 4.2 договору, проте в будь-якому випадку після отримання відповідачем повного розрахунку від замовника на відповідні цілі.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що рахунок приймається до оплати при отриманні товару та всіх документів, що підтверджують належну якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткових накладних, у яких вказуються дані про виробничий підрозділ відповідача, який безпосередньо отримав партію товару, ТТН та інших первинних документів, передбачених для даного виду товару. Позивач має зареєструвати податкову накладну в єдиному електронному реєстрі у передбачені чинним законодавством строки. У разі ненадання зазначених цим пунктом договору документів (у тому числі електронних) позивач зобов"язується відшкодувати спричинені відповідачу збитки (витрати).

Відповідно до п. 4.3 договору сторони свідчать, що відповідач зобов"язується розрахуватись з позивачем за отриманий товар протягом 30-60 календарних днів з моменту отримання від позивача документів, зазначених в п. 4.1, 4.2 договору, проте в будь-якому випадку лише після отримання повного розрахунку від замовника на відповідні цілі.

Згідно з п. 10.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2020.

Пунктами 5.3, 5.4 договору сторони узгодили, що після передачі товару та виконання обов"язку з поставки уповноважена відповідачем особа підписує видаткові накладні на отриманий товар та передає їх позивачу. Обов"язок поставки є виконаним в момент передачі товару та надання документів, зазначених в п. 4.2 договору. Датою передачі товару від позивача відповідачу вважається дата підписання видаткової накладної на товар, що засвідчує реальне отримання товару за кількістю та якістю матеріально - відповідальними (уповноваженими) особами, які визначені сторонами та виконання позивачем умов договору.

Позивачем на підтвердження виконання своїх зобов"язань за договором № 27 від 24.06.2020 щодо поставки відповідачу товару додано до позовної заяви копії видаткових накладних:

- № 335 від 25.06.2020 на суму 110460грн,

- № 356 від 02.07.2020 на суму 141309,90 грн,

- № 452 від 29.07.2020 на суму 250007,74 грн,

- № 579 від 23.09.2020 на суму 554569,92 грн, всього на суму 1056347,56 грн.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України").

Згідно з абз. 1 п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.95 № 88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

У постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Видаткові накладні № 335 від 25.06.2020, № 356 від 02.07.2020, № 452 від 29.07.2020, № 579 від 23.09.2020 засвідчені печатками сторін.

З огляду на викладене, встановивши наявність відбитку печаток сторін на видатковій накладній та, враховуючи, що сторони несуть повну відповідальність за законність використання їх печаток, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних; враховуючи, що відомостей про втрату або викрадення печаток сторонами до суду не надходило, суд дійшов висновку, що видаткові накладні № 335 від 25.06.2020, №356 від 02.07.2020, № 452 від 29.07.2020, № 579 від 23.09.2020 свідчить про здіснення сторонами у справі господарської операції, незважаючи на те, що не зазначено посади представника відповідача.

Також на підтвердження здійснення поставки товару відповідачу, позивач надав до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних № Р579 від 23.09.2020, № Р452 від 29.07.2020, № Р356 від 02.07.2020, № Р335 від 25.06.2020.

Відтак, у відповідача виник обов`язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язання закріплені і в статті 526 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший порядок оплати товару.

Але відповідач в порушення умов Договору оплатив вартість отриманого товару частково в сумі 901777,64 грн.

Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 154569,92 грн.

Позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату заборгованості (а.с. 16), яку відповідач відповідно до поштового повідомлення отримав 06.04.2021.

Сторонами підписано акт звірки розрахунків за договором № 27 від 24.06.2020 (а.с. 10), в якому також зазначено заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 154569,92грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належне виконання зобов`язання означає виконання його належними суб`єктами, у належному місці, в належний строк (термін), щодо належного предмета і належним способом.

Якщо при виконанні зобов`язання порушується хоча б одна із зазначених вимог, таке виконання вважається неналежним.

Відповідно до статті 629 ЦК України укладений між сторонами договір від 24.06.2020 з моменту його укладення набирає силу закону. Він є обов`язковим для виконання обома сторонами і сторони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань за договором.

Доказів перерахування боргу в сумі 154569,92 грн, як і будь-яких заперечень проти позову, відповідачем не надано станом на день розгляду спору, тому позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню в повному розмірі.

Позивач посилається на те, що факт поставки товару відповідачу підтверджується зареєстрованими ДФС електронними податковими накладними, які були виписані на кожну поставку товару за договором, і неподанням відповідачем скарги до ДФС на відсутність зареєстрованих позивачем податкових накладних. Однак зазначені обставини документально не обґрунтовані позивачем.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв"язку з простроченням відповідачем оплати за отриманий товар позивач нарахував 1868 грн 3% річних та 7711 грн втрат від інфляції за період 24.11.2020-20.04.2021.

З акта звірки розрахунків, підписаного сторонами вбачається, що відповідач 21.08.2020 своєчасно оплатив товар в сумі 501777,64грн за видатковими накладними №335 від 25.06.2020, № 356 від 02.07.2020, № 452 від 29.07.2020.

Товар, отриманий за видатковою накладною від 23.09.2020 № 579, відповідач мав оплатити відповідно до п. 4.3 договору до 22.11.2020 включно, що ним не було здійснено.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, початком для нарахування штрафних санкцій, річних та втрат від інфляції за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто з 23.11.2020.

Також з акту звірки розрахунків вбачається, що відповідач сплатив 300000грн 29.12.2020.

Однак, позивач не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань, пені та 3% річних (постанова Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16 та п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань").

З огляду на викладене, здійснивши перевірку правильності нарахувань 3% річних, суд дійшов висновку, що він має помилки та додає свій розрахунок:

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
254569.92грн.23.11.202028.12.2020
154569.92грн.29.12.202020.04.2021

Дата початку нарахування:23.11.2020.

Дата закінчення нарахування:20.04.2021.

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
23.11.202028.12.29.923751.19
29.12.202020.04. 569.9231 435.49
Всього: 149 2 186.68

Всього сума 3% річних складає 2 186.68 грн, що є більшою ніж просив позивач.

При цьому суд враховує, що відповідно до правових норм Господарського процесуального кодексу України, суд позбавлений права самостійно виходити за межі позовних вимог, тобто суд не може стягнути суми пені, річних та втрат від інфляції, які перевищують суми, які заявлені позивачем до стягнення.

З огляду на викладене, вимога щодо стягнення 3% річних у розмірі 1868грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи все вищевикладене, суд виконав свій розрахунок втрат від інфляції:

Розрахунок інфляційних збитків

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
254569.92грн.23.11.202028.12.2020
154569.92грн.29.12.202020.04.2021

Розраховується за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період

[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Розрахунок інфляційних збитків.

Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції
Грудень 2020 Грудень 2020100.9100.90254 569.92256 861.052 291.13
Січень 2021 Квітень 2021101.3 101 101.7 100.7104.78154 569.92161 958.367 388.44
Всього: 9 679.57

Втрати від інфляції складають 9 679.57 грн, що є більшою сумою, ніж просив позивач.

При цьому суд враховує, що відповідно до правових норм Господарського процесуального кодексу України, суд позбавлений права самостійно виходити за межі позовних вимог, тобто суд не може стягнути суми пені, річних та втрат від інфляції, які перевищують суми, які заявлені позивачем до стягнення.

З огляду на викладене, вимога щодо стягнення втрат від інфляції у розмірі 7711грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи викладене, заявлений позивачем позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі 2462,23 грн сплаченого судового збору покладаються на відповідача.

Щодо клопотання відповідача про надання розстрочки по справі щодо стягнення 166611,16 грн на два місяці, то суд зазначає наступне.

Відповідач помилково послався на п. 6 ст. 83 ГПК України, якого не існує, а ст. 121 ГПК України визначає зміст ухвали про повідомлення (виклик) сторін.

Разом з тим, відповідно до ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно з п. 2) ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Таким чином, суд має право на стадії ухвалення рішення розглянути клопотання про розстрочку.

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

У п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" встановлено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Тому, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, які б свідчили про можливість надання відповідачу розстрочки виконання судового рішення.

Відповідач посилається на скрутне фінансове становище, на підтвердження чого ним надано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік, з якої вбачається, що чистий прибуток становить 2597,03 грн.

Однак, відповідачем не надано доказів відсутності в нього коштів та майна, на яке можна було б звернути стягнення.

При цьому, слід також враховувати, що за змістом частини першої статті 229 ГК України та частини першої ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов`язання, тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Окрім того, ч. 2 ст. 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов`язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на викладене, відповідач не надав належних доказів, які б обґрунтовували неможливість виконання рішення суду.

Відповідач посилається на те, що уповільнення надходжень з бюджету призвело до ускладнення фінансового стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ГК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до вимог договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також, за змістом ч. 1 ст. 229 ГК України та ч. 1 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов`язання, тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов`язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів, тому, є помилковим посилання скаржника на відсутність бюджетних коштів як на підставу для відмови у задоволення позову, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, саме відповідач відповідно до вищезазначених норм закону, зобов`язаний вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання ним обов`язків за договором, внаслідок чого протилежні доводи відповідача не можуть бути прийнятими до уваги.

З огляду на викладене, несвоєчасне надходження коштів з бюджету не виправдовує невиконання обов`язків відповідачем та не є підставою для звільнення його від здійснення розрахунків.

Ці висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи, нормах чинного законодавства та сформованій судовій практиці, зокрема, рішенні Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України від 18.10.2005р. та постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року по справі №11/446, яка є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, які склалися у відповідача не є винятковими у розумінні ст. 331 ГПК України, з урахуванням матеріальних інтересів обох сторін, їх фінансового стану, ступеню вини заявника у виникненні спору, наявності інфляційних процесів у економіці держави та ненадання відомостей про наявність у заявника коштів та майна, на яке можливо звернути стягнення, суд вважає, що заява відповідача про надання розстрочення стягнення боргу задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв"язку з розглядом справи.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що орієнтовно витрати на правничу допомогу складають 12000 грн.

Суд враховує, що судових засідань у даній справі не проводилось, оскільки справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Відповідно до статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Частиною 4 ст. 129 ГПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Позовна заява підписана представником позивача - адвокатом Літвіновою Т.В.

На підтвердження повноважень адвоката Літвінової Тетяни Володимирівни надано копію ордеру від 30.04.2021, виданий адвокатським бюро "Тетяни Літвінової" (на звороті а.с. 19) та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

12.03.2021 між позивачем та Адвокатським бюро "Тетяни Літвінової" в особі керівника Літвінової Т.В. укладено договір про надання правової допомоги № ЛТВ012 (а.с. 20-21), за умовами якого Адвокатське бюро надає позивачу правову допомогу в об"ємах та на умовах, передбачених в даному договорі (п. 1.1).

Відповідно до п. 2.8 договору, завершення роботи по даному договору оформляється актом приймання виконаних робіт, що підписують повноважні представники сторін не пізніше 5 робочих днів після надання послуг.

Згідно з п. 3.2 договору, позивач сплачує Адвокатському бюро гонорар з розрахунку необхідності надання консультацій, визначення правової позиції, підготовку та подання відзиву, заперечень та клопотань та їх розгляд, збір доказів, підготування процесуальних документів, представництва інтересів в суді. Розмір відшкодування витрат на правничу допомогу здійснюється із розрахунку не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на час здійснення розрахунку, за годину надання юридичних послуг, а в разі прийняття рішення на користь позивача, 10% від суми позову, який погоджується за домовленістю сторін додатково.

Строк договору - з моменту підписання і до виконання сторонами прийнятих на себе зобов"язань в повному обсязі (п. 9.2 договору).

24.05.2021 позивачем надано копію підписаного сторонами акта виконаних робіт від 24.05.2021 до договору про надання правової допомоги №ЛТВ012 від 12.03.2021 на суму 23471,11грн, за наступний обсяг правових послуг:

- зустріч, консультації позивача, узгодження правової позиції щодо спірного питання (1 година) - 1135 грн,

- вивчення судової практики та підготовка позовної заяви (3години) - 3405грн,

- підготовка та подання заперечень про розстрочення боргу (2 години) - 2270 грн,

- гонорар за прийняте рішення на користь позивача 10% від суми позову - 16661,11грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

В даному випадку справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, судові дебати не проводяться.

Надані позивачем докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у справі.

Так, фактичне надання адвокатом Літвіновою Т.В. правничої допомоги позивачеві відповідно до акту виконаних робіт підтверджено наявними в матеріалах справи доказами: позовна заява з додатками, заперечення щодо клопотання про розстрочення боргу. Позов в даній справі судом задоволено в повному обсязі, у зв"язку з чим наявні підстави для нарахування 10% від суми позову, які суд, враховуючи позицію Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, розцінює як " гонорар успіху".

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Позивач відповідно до прохальної частини позову просить покласти судові витрати на відповідача. Позивачем в позовній заяві зазначено, що орієнтовно витрати на правничу допомогу складають 12000 грн.

В акті виконаних робіт від 24.05.2021 до договору про надання правової допомоги №ЛТВ012 від 12.03.2021 зазначено інший розмір витрат на правничу допомогу - 23471,11грн (більше ніж в два рази), що істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку. При цьому позивач не наводить доводів того, що він не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу в частині такого перевищення.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Від відповідача не надходило заперечень щодо розподілу судових витрат.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 12000 грн покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Херсон вул. Поповича 23, код 31918234) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОВА КОМПАНІЯ ТЕРМІНАЛ" (м. Херсон вул. Робоча 52, оф. 1, код 41867265) 154569,92 грн основного боргу, 1868 грн 3% річних, 7711 грн втрат від інфляції, 2462,23 грн витрат зі сплати судового збору та 12000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 08.06.2021

Суддя В.В.Литвинова