ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 910/18917/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Андрієнка В.В.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 02.06.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021р.

у справі №910/18917/20 (суддя Грєхової О.А.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський

щебзавод"

до Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед"

про стягнення заборгованості та пені за договором постачання в розмірі 14 630 643,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами про стягнення з Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" заборгованості та пені за договором постачання в розмірі 14 630 643,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 05-11/18-УБ від 05.11.2018, в частині здійснення розрахунків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" заборгованість в розмірі 13 795 481 (тринадцять мільйонів сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 16 коп., 3 % річних в розмірі 124 385 (сто двадцять чотири тисячі триста вісімдесят п`ять) грн. 49 коп., інфляційні втрати в розмірі 207 621 (двісті сім тисяч шістсот двадцять одна) грн. 99 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 211 912 (двісті одинадцять тисяч дев`ятсот дванадцять) грн. 32 коп. В іншій частині позову відмовлено. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видано відповідний наказ.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021 року, апеляційну скаргу Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Євсіков О.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року апеляційну скаргу Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20 - залишено без руху.

29.03.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед".

26.04.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази сплати судового збору.

Розпорядження № 09.1-08/1776/21 Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 р., у зв`язку з перебуванням судді Євсікова О.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/18917/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 р апеляційну скаргу у справі №910/1897/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Зубець Л.П., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20. Розгляд справи №910/18917/20 за апеляційною скаргою Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 та заяви Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" про забезпечення позову призначено на 27.05.2021 року.

26.05.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20 без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 року оголошено перерву у судовому засіданні до 02.06.2021 року.

31.05.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача повідомлення про відомий представнику позивача розрахунковий рахунок Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" та відомий перелік майна відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021 року заяву Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" про задоволення позову задоволено частково.

Представник відповідача у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/18917/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представники позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 05 листопада 2018 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" (далі - постачальник) та Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" (далі - покупець) укладено Договір поставки № 05-11/18-УБ (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити покупцю на умовах даного Договору щебінь фракції: 5-20; 20-40, 40-70; щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 70 мм (С6), пісок із відсівів дробленої фракції 0-5 (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Продукція, що поставляється має відповідати ДСТУ Б В.2.7-75-98; ДСТУ Б В.2.7-30-2013 (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору загальний об`єм по Договору товару, що постачається складає 20 тисяч тон, фактичний об`єм визначається підписаними сторонами видатковими накладними, показник яких визначається вагами покупця.

Згідно з п. 2.1 Договору ціна товару включає в себе вартість товару, вартість завантаження товару в транспортний засіб, доставка товару до пункту призначення зазначеного в специфікації.

Кількість, асортимент, одиниця виміру та ціна продукції зазначається у специфікаціях, складених постачальником та підтверджується шляхом підписання сторонами на умовах даного Договору. Кожна специфікація є додатком до даного Договору і є його невід`ємною частиною.

Пунктом 2.2 Договору узгоджено, що вартість даного договору є фіксованою та зазначається в специфікаціях.

За умовами п. 2.3 Договору розрахунки здійснюються шляхом перерахування покупцем на банківський рахунок постачальника повної вартості партії товару не пізніше п`яти днів з моменту його поставки.

Відповідно до п. 3.1 Договору передача товару покупцю здійснюється на умовах СРТ склад покупця (правила Інкотермс в редакції 2010), постачальник здійснює доставку товару в призначене покупцем місце: на території Оліївської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, кадастровий номер: :06:000:0358.

Покупець зобов`язаний узгодити з постачальником поставку партії товару не пізніше ніж за один день до бажаної дати поставки.

Згідно з п. 3.4 Договору у зв`язку з ритмічним характером поставок товару, постачальник може виписувати зведену видаткову та податкову накладні, але не рідше одного разу в місяць та не пізніше останнього дня місяця.

Пунктом 3.5 Договору узгоджено, що видаткові накладні підписуються покупцем та повертаються постачальнику не пізніше трьох днів з моменту їх отримання. У випадку неповернення підписаної накладної в зазначений строк, така накладна вважається підписаною сторонами в редакції постачальника.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила про намір його припинити за 30 дні до закінчення строку його дії (п. 4.1 та п. 4.2 Договору).

27 листопада 2018 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.3 Договору в наступній редакції: загальний об`єм по Договору та вартість товару, що постачається, визначається специфікаціями. Фактичний об`єм отриманого товару визначається підписаними сторонами видатковими накладними, показник яких визначається вагами постачальника.

На виконання умов Договору, сторонами узгоджено поставку товару згідно зі Специфікаціями від 05.11.2018, від 27.11.2018, від 03.12.2018, від 17.12.2018, від 17.12.2018, від 22.12.2018, від 25.03.2019, від 01.04.2019, від 01.04.2019.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що протягом листопада 2018-грудня 2019 здійснено відповідачу поставку щебенової продукції на загальну суму 146 062 921,01 грн., що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без заперечень та зауважень, однак відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманої за Договором щебенової продукції у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 13 795 481,16 грн. Також, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе за Договором зобов`язань в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано до стягнення 3% річних у розмірі 124 726,30грн., інфляційні втрати в розмірі 211 530,70 грн. та пеню в розмірі 498 905,10 грн.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на виконання умов даного договору та специфікацій, позивач передав відповідачу погоджену щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 70 мм, щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 40 мм, щебінь фракції 5-20, щебінь фракції 20-40, пісок з відсівів подрібнення 0-5 на загальну суму 146 062 921,01 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані сторонами договору без зауважень та скріплені їх печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 2.3 Договору розрахунки здійснюються шляхом перерахування покупцем на банківський рахунок постачальника повної вартості партії товару не пізніше п`яти днів з моменту його поставки.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач свого обов`язку з оплати отриманого товару належним чином не виконав, сплативши позивачу 132 270 439,85 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а отже за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 13 795 481,16 грн., що відповідачем не заперечується.

З наявних в матеріалах справи актів звірки взаємних розрахунків вбачається, що за відповідачем на користь постачальника за Договором станом 31.10.2019 обліковувалась заборгованість в розмірі 28 022 678,59 грн., станом на 30.11.2019 в розмірі 36 666 109,99 грн. та станом на 31.12.2019 обліковувалась заборгованість в розмірі 34 165 015,75 грн.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

У постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18 зроблено висновок, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.

Таким чином, акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Посилання ж відповідача на підписання Актів звірки взаємних розрахунків не уповноваженою особою судом відхиляються, оскільки жодного доказу в підтвердження того, що Юе Сінь не був керівником відповідача в означений період, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів оплати вартості отриманого товару в розмірі 13 795 481,16 грн., в тому числі в ході розгляду справи, відповідачем до матеріалів справи не надано.

При цьому, судом враховано, що згідно Акту звірки взаєморозрахунків, відповідачем визнано заборгованість у більшому розмірі, аніж заявлено позивачем.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 13 795 481,16 грн. за неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором №№ 05-11/18-УБ від 05.11.2018.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 124 726,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 211 530,70 грн. та пеню в розмірі 498 905,10 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.4 Договору за порушення строк оплати, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період заборгованості, за кожен день затримки оплати.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, дійшла висновку, що судом правомірно відмовлено в частині стягнення з відповідача пені, оскільки позивачем нараховується пеня за період з 07.08.2020 по 24.11.2020, натомість остання за датою поставка відбулась 08.12.2019, згідно видаткової накладної № 9132 від 08.12.2019, а отже оплата за означеною видатковою накладною мала бути здійсненна відповідачем, з огляду на п.2.3 Договору - 13.12.2019, а з 14.12.2019 відповідач є таким, що прострочив строки оплати, відповідно шестимісячний строк для нарахування пені - 14.06.2020, а отже здійсненне позивачем нарахування пені з 07.08.2020, не ґрунтується на приписах закону.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині 3% річних в розмірі 3% річних в розмірі 124 385,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 207 621,99 грн.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед".

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 15.02.2021 р. у справі № 910/18917/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.06.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

В.В.Андрієнко