ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Справа № 915/25/21

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Берко О.В.,

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Лущенко Галини Миколаївни

( АДРЕСА_1 ;

РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ;

е-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до відповідача: Вознесенської міської ради

(56500, Миколаївська обл., м.Вознесенськ, площа Центральна, буд.1;

ідент.код 38016400; е-mail:),

про: визнання укладеним договору суперфіцію в редакції запропонованій позивачем,-

в с т а н о в и в:

04.01.2021 Фізична особа-підприємець Лущенко Галина Миколаївна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Вознесенської міської ради, в якій просила суд визнати договір суперфіцію від 02.11.2020 укладеним між ними в редакції запропонованій позивачем.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона є власником нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , в яких розміщений банкетний зал ресторану « Ельдорадо », та листом від 14.08.2020 звернулась до Вознесенської міської ради з проханням надання земельної ділянки площею 0,0793 га, кадастровий номер :11:046:0048, для розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності, для дообладнання об`єктів житлово-громадського призначення засобами для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення та підписання із нею договору суперфіцію, проект якого додано до листа.

Позивачка вказує, що рішенням Вознесенської міської ради №33 від 18.09.2020 їй було відмовлено в укладанні договору суперфіцію та наданні в користування вказаної земельної ділянки, в зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка не може бути окремо сформована, однак, за твердженням позивачки, така земельна ділянка вже сформована і має кадастровий номер, а тому позивачка вважає таку відмову неправомірною та просить суд визнати договір суперфіцію укладеним між ними в судовому порядку.

Ухвалою суду від 11.01.2021 позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 01.02.2021 у даній справі відкрито провадження. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 01.03.2021.

01.03.2021 судом відкладено розгляд справи на 22.03.2021 у зв`язку з неявкою відповідача.

Відповідач у відзиві, який надійшов до суду 03.03.2021, заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити позивачці у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що нежитлові приміщення, власником яких є позивачка, - є підвальними нежилими приміщеннями вбудованими в багатоповерхову нежитлову будівлю, тобто є частиною багатоповерхової будівлі «Будинок побуту», яка належить також ряду інших фізичних та юридичних осіб, які фактично спільно користуються спірною земельною ділянкою, а тому укладення договору суперфіцію з позивачкою є дискримінацією по відношенню до інших власників майна, розташованого на спірній земельній ділянці, та є неможливим, так як земельна ділянка вже забудована й на ній розташована спільна будівля «Будинок побуту», в зв`язку з чим рішеннями Вознесенської міської ради №33 від 18.09.2020 та №54 від 22.01.2021 їй відповідно як фізичній особі та як фізичній особі-підприємцю було відмовлено в укладанні договору суперфіцію та надані в користування спірної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 22.03.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 15.04.2021.

Позивачка у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 30.03.2021, стверджує, що вона просить укласти договір про користування чужою земельною ділянкою, що не заважає іншим співвласникам будинку оформити право користування спірною земельною ділянкою, яка є комунальною власністю, а тому в укладенні договору суперфіцію не тільки не має жодної ознаки дискримінації, а навпаки дообладнання об`єкту житлово-господарського призначення (ресторану « Ельдорадо ») засобами безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення дасть можливість дотриматись діючого анти дискримінаційного законодавства.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 09.04.2021, стверджує, що укладання договору суперфіцію щодо земель комунальної власності можливе лише на підставі рішення відповідної місцевої ради та на теперішній час законодавством не передбачено встановлення суперфіцію на підставі рішення суду щодо земель комунальної власності без прийняття відповідного рішення про це місцевою радою.

Ухвалою суду від 15.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.05.2021.

Сторони явку повноважних представників у судове засідання 17.05.2021 не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом враховано, що відповідач в клопотанні, яке надійшло до суду 09.04.2021, просив суд розглядати справу без участі його представника.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Судом також враховано, що явка представників сторін у судове засідання 17.05.2021 не визнавалась судом обов`язковою.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 17.05.2021 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

05.10.2004 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації КП «Вознесенське МБТІ», викладеної в листі за вих.№78 від 24.02.2021, та інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 23.02.2021, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 ; зареєстровано у відповідних частках за: Державою в особі Верховної Ради України, Управлінням ПФУ в м.Вознесенськ та Вознесенському районі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

ОСОБА_1 звернулась до Вознесенської міської ради з заявою від 14.08.2020, яка зареєстрована відповідачем за №2257/01/01-02/12 від 18.08.2020, в якій просила надати їй у користування та укласти з нею договір суперфіцію на земельну ділянку комунальної власності площею 0,0793 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; для дообладнання об`єктів житлово-громадського призначення засобами для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

У вказаній заяві додатком зазначено проект договору суперфіцію на 5 аркушах.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 23.02.2021, земельна ділянка площею 0,0793 га кадастровий номер :11:046:0048 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Вознесенська.

Рішенням Вознесенської міської ради №33 від 18.09.2020 відмовлено ОСОБА_1 у надані в користування на умовах договору суперфіцію земельної ділянки комунальної власності, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0793 га, з метою дообладнання об`єктів житлово-громадського призначення засобами для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

До того ж, рішенням Вознесенської міської ради №54 від 22.01.2021 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Лущенко Галині Миколаївні у надані в користування на умовах договору суперфіцію земельної ділянки комунальної власності, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0793 га, з метою дообладнання об`єктів житлово-громадського призначення засобами для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відмова обґрунтована тим, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 не є окремо розташованим, власники, як приміщень багатоповерхової будівлі по АДРЕСА_4 , так і підвального приміщення, яке має адресу - АДРЕСА_3 , фактично користуються спільною земельною ділянкою площею 0,0793 га, на якій розташована спільна будівля «Будинок побуту», а тому земельна ділянка по АДРЕСА_3 не може бути окремо сформованою, так як нежитлове приміщення, яке є власністю заявниці є підвальним та є частиною багатоповерхової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Також, у вказаних рішеннях міської ради роз`яснено заявниці ОСОБА_1 про право визначення за домовленістю з іншими співвласниками приміщень розміру належних їм часток у будівлі за адресою: АДРЕСА_4 ; та звернення за спільною заявою співвласників будівлі з питання надання в оренду сформованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 ; площею 0,0793 га, кадастровий номер :11:046:0048, пропорційно розміру часток у справі спільної часткової власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці.

На думку позивачки, відповідачем неправомірно відмовлено в укладанні договору суперфіцію, що і слугувало підставою звернення позивачки до суду з даним позовом про визнання договору суперфіцію укладеним.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.2 ст.13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.ст.142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом ст.14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи ч.ч.1, 2 ст.373 Цивільного кодексу України та ст.1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відносини щодо користування землею є земельними відносинами та врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами 1, 2 ст.83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 23.02.2021, земельна ділянка площею 0,0793 га кадастровий номер :11:046:0048 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Вознесенська.

Згідно ч.1 ст.413 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Відповідно до п.п.а, в ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.б ст.80, ч.1 ст.83 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад, які вирішуються виключно на їх пленарних засіданнях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно наукового висновку Верховного Суду «Щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Судами неодноразово наголошувалось, що суд не може підміняти державний орган (орган місцевого самоврядування), рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Єдиним можливим випадком, коли суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача прийняти рішення про передачу позивачці земельної ділянки в користування для забудови (суперфіцію), так як прийняття рішень з земельних питань передбачає право міської ради діяти на власний розсуд, здійснюючи власні дискреційні повноваження.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що питання, порушене позивачкою в заяві від 14.08.2020, яка зареєстрована відповідачем за №2257/01/01-02/12 від 18.08.2020, сесіями Вознесенської міської ради Миколаївської області розглянуто та рішеннями Вознесенської міської ради №33 від 18.09.2020 та №54 від 22.01.2021 відмовлено ОСОБА_1 як фізичній особі та як фізичній особі-підприємцю у надані в користування на умовах договору суперфіцію земельної ділянки комунальної власності, розташованої за адресою: м.Вознесенськ, вул.Одеська, 25/1, площею 0,0793 га, з метою дообладнання об`єктів житлово-громадського призначення засобами для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Згідно ст.1021 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Пункт 3 ст.3 Цивільного кодексу України передбачає таку засаду цивільного законодавства як свобода договору.

Стаття 6 Цивільного кодексу України містить, зокрема, такі положення:

- сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства;

- сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами;

- сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наведеними приписами ст.1021 Земельного кодексу України та ч.1 ст.413 Цивільного кодексу України не передбачено підстав обов`язкового укладення власником, у тому числі державою та територіальними громадами, договору суперфіцію на вимогу особи, яка має намір здійснювати будівництво, оскільки територіальній громаді м.Вознесенська в особі Вознесенської міської ради, як власнику земельної ділянки, належить право розпорядження нею та вибору контрагента для укладення договору, а тому ніхто не може бути примушений до укладення такого виду договору, крім як за власною волею та на підставі, встановленій чинним законодавством України. Наведене також узгоджується і з приписами п.б ст.80 та ч.1 ст.83 Земельного кодексу України, ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

До того ж, оскільки чинним законодавством не передбачено встановлення суперфіцію на підставі рішення суду, та враховуючи таку засаду цивільного законодавства як свободу договору, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для укладення за рішенням суду запропонованого позивачем договору суперфіцію, а тому такий договір може бути укладений лише за згодою сторін.

Крім того, судом приймається до уваги, що визнання договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) укладеного у редакції позивача, є обмеженням у реалізації прав власника земельної ділянки, який не може бути примушений виконувати умови договору, визначені в односторонньому порядку.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у разі відмови в позові підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 27.05.2021 року.

Суддя М.В.Мавродієва