ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Справа № 906/1411/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Лівак Т. О., адвоката, ордер серія ВІ № 1040882 від 30 квітня 2021 року;

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (вх.1908/21 від 05.05.2021) на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 29.03.21р. суддею Кравець С.Г. о 15:45 у м.Житомирі, повний текст складено 30.03.21р. у справі №906/1411/20

за позовом Приватного акціонерного товариства "Володарсько-Волинський льонозавод" (с.Рижани, Хорошівський район, Житомирська область)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (с.Рижани, Хорошівський район, Житомирська область)

про виселення з нежитлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Володарсько-Волинський льонозавод" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" про виселення товариства з обмеженою відповідальністю "TBK-Агро" із займаного нежитлового приміщення загальною площею 627,6кв.м. (частини головного виробничого корпусу "Тамбур", №3-1 літера А-1), що знаходиться за адресою: 12122, Житомирська область, Хорошівський район, село Рижани, вулиця Заводська, будинок 1.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.03.2021 у справі №906/1411/20 позов задоволено. Виселено Товариство з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (12122, Житомирська область, Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код 35622584) із займаного нежитлового приміщення загальною площею - 627,6 кв.м. (частини головного виробничого корпусу "Тамбур", №3-1 Літера А-1), що знаходиться за адресою: 12122, Житомирська область, Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (12122, Житомирська область, Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код 35622584) на користь Приватного акціонерного товариства "Володарсько-Волинський льонозавод" (12122, Житомирська обл., Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, буд.1, ідентифікаційний код 00306012): - 2102,00 грн витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст.11, 14, 509, 526, 627, 631, 759, 763, 764, 785, 795 ЦК України, ст. 193, 283, 284 ГК України, постанови Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №906/745/18, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, умови договору оренди від 01.11.2016, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що вважає додаткову угоду №1 від 30.09.2018 неукладеною. Крім того, зазначив, що ПАТ "Володарсько-Волинський льонозавод" в період дії договору оренди та після закінчення його дії зверталося до ТОВ "ТВК-Агро" з листами в яких повідомляло про небажання продовжувати договірні відносини, припинення договору з 01.11.2018 та заявило вимогу про повернення орендованого майна, а тому зважаючи на приписи ч.4 ст.284 ГК України та ст. 764 ЦК України, суд вважає строк дії договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2016 є таким, що припинився 01.11.2018 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем майна за договором від 01.11.2016, строк дії якого закінчився, зокрема, в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами акт приймання-передачі (повернення) орендованого нежитлового приміщення позивачу. А тому прийшов до висновку про задоволення позову.

Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою (вх.1908/21 від 05.05.2021), в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження. Скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 29 березня 2021 року в справі №906/1411/20 повністю. У позовних вимогах Приватного акціонерного товариства "Володарсько-Волинський льонозавод" про виселення із займаного нежитлового приміщення загальною площею 627,6 кв.м. (частини головного виробничого корпусу "Тамбур", №3-1 Літера А-1), що знаходиться за адресою: 12122, Житомирська область, Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1- відмовити повністю.

Вказує, що договір оренди від 01.01.2016 був продовжений до 01.11.2020, а в період з 29.02.2020 по 30.03.2020 та 01.11.2020 по 01.12.2020 він не отримував від позивача будь - яких заяв (заперечень) щодо відмови або припинення договору оренди. Тому, згідно додаткової угоди №1 від 30.10.2018 до договору оренди нежитлового приміщення, можна вважати, що дію договору продовжено до 01.11.2022.

Звертає увагу, що відповідач повністю оплатив орендну плату згідно платіжних доручень: №197 від 30.04.2020 на суму 1000грн, №224 від 30.06.2020 на суму 1000 грн, №232 від 30.07.2020 на суму 1000 грн, №248 від 28.08.2020 на суму 1000 грн №269 від 30.09.2020 на суму 1000 грн, №283 від 30.10.2020 на суму 1000 грн, №297 від 26.11.2020 на суму 1000 грн.

Вказані кошти за орендну плату, згідно договору оренди нежитлового приміщення, позивач не повертав відповідачу, а отримав на власний баланс.

Враховуючи належне виконання відповідачем своїх зобов`язань, продовження користування орендованим майном, укладений між сторонами договір оренди не припинився та є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тобто діє до 01.11.2022 включно.

Скаржник звертає увагу, що позивач не направляв йому листи від 01.10.2018 за №301018, від 30.11.2018 за №11/2018, від 01.07.2019 за №01/07, що підтверджується відсутністю даних про таке відправлення на сайті Укрпошти.

Крім того, зауважує, що посилання на постанови Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №906/745/18, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19 є безпідставними, оскільки вони стосуються оренди державного і комунального майна, а в даних правовідносинах оренда майна, що належить позивачу на праві приватної власності, а тому предмет і підстави позову відрізняються.

Крім того, зазначає, щодо обрання позивачем неналежного способу захисту свого права.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство "Володарсько-Волинський льонозавод" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ "ТВК-Агро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.03.2021 у справі №906/1411/20, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.03.2021 у справі №906/1411/20 залишити без змін.

31.05.2021 на електронну адресу суду та поштову адресу суду від ТОВ "ТВК-Агро" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою директора товариства та його представника.

Представник позивача вважає за можливе здійснювати розгляд скарги за відсутності представника скаржника.

Колегія суддів розглянувши вказане клопотання прийшла до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Крім того, ч. 1 ст. 202 ГПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно із ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст. 270 ГПК України).

За наведеного, колегія суддів зауважує, що скаржник був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги та не був позбавлений права направити іншого представника для участі у розгляді справи. Крім того, апеляційним судом явка скаржника обов`язковою не визнавалась, причини неявки судом визнаються неповажними, позиція з приводу незаконності рішення суду першої інстанції викладена в його апеляційній скарзі, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та відкладення розгляду справи.

Отже, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.11.2016 між Публічним акціонерним товариством "Володарсько-Волинський льонозавод" (позивач/орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (відповідач/орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (Головного виробничого корпусу - Тамбур), відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язався передати орендареві у строкове платне користування нежитлове приміщення (частини головного виробничого корпусу "Тамбур" загальною площею - 627,6кв.м., №3-1 літера А-1), що визначене у цьому договорі (надалі іменується "приміщення"), та зобов`язався сплачувати орендну плату.

Відповідно до п.1.2, п.1.3 договору, приміщення, що орендується знаходиться на території Публічного акціонерним товариством "Володарсько-Волинський льонозавод" за адресою: 12122, Житомирська область, Хорошівський район, село Рижани, вулиця Заводська, 1. Загальна площа приміщення, що орендується: 627,6кв.м.

Відповідно до п.п.3.1.,3.2. договору, приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом 5 (п`яти) днів з моменту підписання цього договору. У момент підписання акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується.

Відповідно до п.4.1. договору, строк оренди приміщення, що орендується складає 24 (двадцять чотири) місяці з моменту прийняття приміщення, що орендується за актом приймання передачі.

На виконання умов 3.1, 4.1., сторонами 01.11.2016 підписано акт приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення (Головного виробничого корпусу - Тамбур), що є предметом договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2016 (а.с.47).

Відповідно до абз.8 п.7.1. договору, орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві орендоване приміщення та майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Згідно п. 10.3 договору, строк дії договору починає свій перебіг з 01.10.2016 та закінчується 01.11.2018.

01.10.2018 позивач звернувся до відповідача із листом №301018 у якому вказує, що не має наміру далі продовжувати договір оренди, у зв`язку із чим просить до 01.11.2018 оплатити всі платежі, які пов`язані із утриманням нежитлового приміщення (комунальні платежі) та орендну плату. До вказаного листа долучає акт прийому - передачі приміщення та просить його підписати.

30.11.2018 від позивача на адресу відповідача було направлено повторний лист №11/2018 у якому вказує, що не має наміру продовжувати договір оренди від 01.11.2016, у зв`язку із проігноруванням попереднього листа від 01.10.2018 просить підписати акт прийому - передачі приміщення. Зазначає, що у випадку незвільнення приміщення до 10.12.2018 позивач буде змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

В подальшому, 01.07.2019 позивач вкотре звернувся до відповідача із листом №01/07, у якому пропонує підписати договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2018 на нових умовах та погасити всю заборгованість протягом 20 календарних днів з моменту отримання цього листа. У випадку ігнорування цього листа або відмови від договору оренди від 01.11.2018 вимагає негайно звільнити приміщення протягом 10 календарних днів з моменту отримання цього листа з погашенням всієї суми заборгованості та відшкодуванням збитків за період з 01.11.2018 до моменту звільнення приміщення. До листа додає акт прийому передачі приміщення з оренди нежитлового приміщення від 31.10.2018, договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2018, акт приймання - передачі нежитлового приміщення від 01.11.2018.

Позивач вважає, що строк дії договору закінчився 01.11.2018, а тому просить виселити відповідача з орендованого приміщення.

Неповернення орендованого приміщення стало підставою для звернення позивача із позовом до суду для захисту свого порушеного права про виселення відповідача із займаного приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору оренди нежитлового приміщення.

За правовою природою, укладений між сторонами договір, є договором оренди.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі орендованого нерухомого майна від 01.11.2016.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до частини 4 статті 284 Господарського кодексу України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 764 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Так, як зазначалося вище, причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо неповернення орендованого майна після закінчення дії договору.

Згідно п.4.1. договору строк оренди приміщень, що орендуються, складає 24 місяці з моменту прийняття приміщень, що орендуються, за актом прийому-передачі.

За умовами п.10.2, 10.3 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та закінчується 01.11.2018.

Відповідач зазначає, що позивач протягом місяця після закінчення строку дії договору не надсилав відповідачу листи про припинення дії договору, а тому вважає, що строк дії договору продовжено до 01.11.2022.

Крім того, на продовження дії договору вказує на укладення сторонами додаткової угоди від 30.10.2018 №1.

Так, в матеріалах справи наявна фотокопія вказаної додаткової угоди №1 від 30.10.2018 до договору оренди нежитлових приміщень (Головного виробничого корпусу - Тамбур) від 01.11.2016 в якій зазначено, що сторони продовжили термін дії договору до 29.02.2020 (а.с.89). Проте, оригіналу вказаної додаткової угоди відповідачем для огляду, як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції не надано.

В свою чергу, позивач як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції наголошував, що у позивача відсутній підписаний зі сторони відповідача оригінальний примірник додаткової угоди від 30.10.2018. Вказував, що позивач не надавав оригінального примірника цієї додаткової угоди для відповідача, а лише вперше 04.03.2020 на електронну пошту відповідача було надіслано скан-копію (а.с.119-120). Звернув увагу, що 03.06.2020 бухгалтер Галина Павлюк (бухгалтер як і позивача, так і відповідача) з своєї електронної адреси ра просила позивача надати оригінальні примірники додаткових угод для приведення в порядок бухгалтерських документів. Зазначив, що договором не передбачено можливості узгоджувати документи через електронні адреси та надавати таким документам юридичну силу.

Враховуючи наведене, судова колегія зауважує, що пунктом 11.3 договору оренди від 01.11.2016 передбачено, що додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони укладені (складені) у тій самій формі, що й цей договір.

Як убачається із протоколу судового засідання від 29.03.2021 представником позивача до суду першої інстанції було надано оригінал договору оренди нежитлових приміщень від 01.11.2016 з мокрими відтисками печаток та підписами безпосередньо представників сторін про, що було зазначено і суді апеляційної інстанції.

Отже, на переконання колегії суддів, додаткові угоди до договору матимуть юридичну силу лише у випадку підписання їх безпосередньо представниками сторін та скріплення мокрими печатками товариств у письмовому, а не електронному вигляді.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що додаткова угода №1 до договору оренди нежитлових приміщень (Головного виробничого корпусу - Тамбур) від 30.10.2018 укладена в тій самій формі, що і договір від 01.11.2016, оскільки сторонами до справи не надано оригіналу додаткової угоди з мокрими печатками та підписами сторін, а в матеріалах справи міститься лише фотокопія такої угоди. В свою чергу позивач вказує, що не надавав відповідачу примірник додаткової угоди з мокрими відтисками печатки та підписом керівника позивача.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що додаткова угода №1 від 30.10.2018 є неукладеною.

Крім того, слід вказати, що для продовження дії договору оренди на підставі частини 2 статті 284 Господарського кодексу України необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.

Норма частини 4 статті 284 Господарського кодексу України, не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку, встановленого законом.

Отже, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 2 липня 2019 року в справі №906/742/18, від 22 жовтня 2019 року в справі № 910/3705/19, від 31 жовтня 2019 року в справі №905/2018/18.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про те, що відносини у даних справах не є подібними, оскільки, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції застосовує висновки у вказаних постановах лише в частині повідомлення орендодавцем орендаря про відсутність наміру продовжувати термін дії договору, та у разі відсутності такого заперечення про продовження дії договору, що визначено ст. 764 ЦК України, яка застосовується, як для оренди державного та комунального майна, так і оренди майна що належить орендодавцю на праві приватної власності.

Як зазначалося вище, позивач листом від 01.10.2018 за №301018 повідомив відповідача про закінчення 01.11.2018 дії договору оренди від 01.11.2016 та те, що надалі продовжувати дію договору оренди він не має наміру, у зв`язку з чим просив до 01.11.2018 оплатити всі платежі, підписати акт прийому-передачі приміщення, який додається до листа та передати приміщення (а.с.49). Вказаний лист надіслано відповідачу 01.10.2018 (а.с. 51) (штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення 496).

Листом від 30.11.2018 за №11/2018, який відповідачу було надіслано 03.12.2018 разом з актом повернення майна, позивач також повідомляв відповідача, що не має наміру надалі продовжувати договір оренди від 01.11.2016 у зв`язку з чим вимагав звільнити орендоване приміщення (а.с.52-53, докази надіслання а.с.54) (штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення 056).

Також, 02.07.2019 позивач надіслав відповідачу листа від 01.07.2019 за №01/07 разом з актом повернення майна з оренди, проектом договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2018, в якому посилаючись на закінчення строку дії договору від 01.11.2016, пропонував підписати договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2018 на нових умовах та погасити всю заборгованість протягом 20 календарних днів з моменту отримання даного листа (а.с.55-60, докази надіслання а.с.61). В даному листі також зазначено, що у випадку ігнорування даного листа або відмови від договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2018 позивач вимагає негайно звільнити приміщення протягом 10 календарних днів з моменту отримання цього листа з відшкодуванням збитків за період з 01.11.2018 до моменту звільнення приміщення. (штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення 37).

Зі змісту вказаних листів вбачається, що орендодавцем було чітко висловлено орендарю позицію про відсутність волі для продовження орендних відносин, тобто, висловлено заперечення щодо поновлення договору на новий строк на тих самих умовах у розумінні ст.764 Цивільного кодексу України, що виключає можливість поновлення договору оренди від 01.11.2016, укладеного між сторонами після 01.11.2018.

Відповідач в апеляційній скарзі зауважує, що перевіривши поштові відправлення по штрихкодових ідентифікаторах 496, 056, 37 вони відсутні на сайті Укрпошти, а відтак на переконання апелянта такі докази є сфальшованими та не свідчать про отримання відповідних листів, що свідчить про продовження строку дії договору.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами і звертає увагу апелянта на те, що відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку та Закону України "Про поштовий зв`язок" трекінг відправлень на офіційному сайті Укрпошти можливо відслідкувати лише за 6 місяців, а зважаючи на дати направлення (02.10.2018, 03.12.2018, 02.07.2019) дані по відправленню із штрихкодовими ідентифікаторами 496, 056, 37 не можливо відслідкувати на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (червень 2021 року) з огляду на їх відсутність в зв`язку зі спливом строку зберігання даних штрихкодових ідентифікаторів на офіційному сайті «Укрпошта».

В той же час, зважаючи на докази, долучені до матеріалів справи в підтвердження направлення листів із вимогою негайного повернення приміщення, колегія суддів зазначає, що за змістом пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, поштове відправлення, касовий чек, розрахункова квитанція, опис вкладення у цінний лист, тощо, є належними доказами, що підтверджують надання послуг поштового зв`язку.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обізнаність відповідача із позицією позивача щодо виселення із нежитлового приміщення.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо фальсифікації даного доказу (не подано навіть звернення щодо порушення по відношенню до працівників пошти кримінального провадження, доказ притягнення за фальсифікацію будь-якої особи).

А тому твердження скаржника про фальсифікацію доказів направлення відповідачу листів із вимогами повернути орендоване приміщення не заслуговують на увагу та спростовуються наведеним вище.

Отже, враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, ПАТ "Володарсько-Волинський льонозавод" в період дії договору оренди та після закінчення його дії зверталося до ТОВ "ТВК-Агро" з листами в яких повідомляло про небажання продовжувати договірні відносини, припинення договору з 01.11.2018 та заявило вимогу про повернення орендованого майна, а тому зважаючи на приписи ч.4 ст.284 ГК України та ст.764 ЦК України, строк дії договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2016 є таким, що припинився 01.11.2018 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо сплати орендних платежів за користуванням майном, то колегія суддів не вважає такі доводи та докази, підставою для продовження дії договору, оскільки в силу дії пункту 5.8 договору, у разі припинення (розірвання) договору відповідач зобов`язався сплачувати орендну плату до дня повернення приміщення та майна за актом приймання-передачі, а закінчення строку дії договору не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати заборгованість за орендною платою. Крім того, питання сплати та існування заборгованості по орендній платі не є предметом розгляду по даній справі.

Також доводи апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту позивачем порушеного права, так як договір не припинив свою дію, спростовуються наведеними вище та встановленими судом обставинами справи щодо припинення строку дії договору 01.11.2018, а тому обраний позивачем спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, є належним.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічна норма узгоджена сторонами у пункті 7.1 договору, відповідно до якого, відповідач зобов`язався у разі припинення або розірвання договору повернути позивачу орендоване приміщення та майно у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (ч.2 ст.795 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем майна за договором від 01.11.2016, строк дії якого закінчився, зокрема, в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами акт приймання-передачі (повернення) орендованого нежитлового приміщення позивачу.

Суд вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування нежитловим приміщенням за договором оренди, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення такої особи. Отже, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність користування нежитловими приміщеннями після припинення договору оренди.

За наведеного, колегія суддів прийшла до висновку що вимога позивача про виселення відповідача з нежитлового приміщення, що є предметом договору оренди, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 29.03.2021 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Разом з тим, у суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7740,00 грн попередньо зазначивши про це у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

В силу частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

На підтвердження факту надання правничої допомоги та понесення витрат позивачем на професійну правову допомогу адвоката Лівак Т.О. в сумі 7740,00 грн до матеріалів справи було додано копії: договору про надання юридичних послуг від 29.04.2021, рахунку - фактури від 28.05.2018 №СФ-0000023, платіжного доручення №161 від 31.05.2021, акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000024, фільтрованої виписки з АТ КБ «Приватбанк» за період з 31.05.21 по 31.05.2021.

Відповідно до п. 1.1. договору про надання юридичних послуг від 29.04.2021 визначено, що виконавець погоджується надавати Клієнтові юридичні послуги (надалі - «Послуги»), в обсязі та на умовах, передбачених даним договором щодо організації адвокатського (юридичного) супроводження клієнта, а саме представляти інтереси клієнта, перед контролюючими органами та в суді апеляційної інстанції з метою виселення ТОВ «TBK-АГРО» (справа 906/1411/20) та ТОВ «АГРІС ПОЛІССЯ» (справа 906/1412/20) з нежитлових приміщень у зв`язку із закінченням строку договорів оренди, на підставі яких останні здійснювали користування приміщеннями.

У п. 1.2. договору сторони визначили, що предметом даного договору є надання виконавцем усіма законними методами та способами кваліфікованої правової допомоги у справах, що пов`язані з регулюванням, супроводженням, представництвом інтересів клієнта щодо звільнення приміщень орендарями, які належать на праві власності клієнту. Виконавець надав послуги з юридичного супроводження, які складаються з наступних складових:

Відповідно до п.п. 1.2.1 договору визначено, що судове врегулювання спору: підготовка та подання від імені клієнта відзиву на апеляційні скарги ТОВ «TBK-АГРО» (справа 906/1411/20) та ТОВ «АГРІС ПОЛІССЯ» (справа 906/1412/20); складання і подання інших процесуальних документів до суду, в якому перебуває справа клієнта (заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу, інші).

Представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції (участь в судовому засіданні), в якому перебуває справа клієнта (п.п.1.2.2.).

Згідно із п. 6.2. договору вартість послуг із супроводження та представництва клієнта у апеляційній інстанції у справі №906/1411/20 (за апеляційною скаргою ТОВ «ТВК - АГРО»), що передбачено п.п. 1.2.1.,1.2.2. цього договору становить 7740,00 грн включаючи ПДВ 1290,00 грн. У випадку представництва інтересів клієнта у с/з в режимі відеоконференції, вартість послуг включена в ту, що зазначена в п. 6.2. договору. Оплата виконується клієнтом впродовж 15 (п`ятнадцяти) календарних днів від дати подання відзиву на апеляційну скаргу.

Оплата послуг здійснюється на підставі рахунків, виставлених виконавцем протягом строків/термінів, визначених у п. 6.1- 6.3 цього договору, клієнт оплачує послуги виконавцю в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок виконавця, зазначений у виставленому виконавцем рахунку. Оплата будь-яких банківських комісій оплачується клієнтом, за винятком комісії банку виконавця. Після завершення надання послуг виконавець направляє клієнту акт приймання-передачі послуг у двох примірниках (п.п.7.1,7.2 договору).

Відповідно до наданого рахунку - фактури від 28.05.2018 №СФ-0000023 визначено, що за юридичні послуги з супроводження та представництва інтересів в апеляційній інстанції у справі №906/1411/20 слід сплатити 7740,00 з ПДВ.

Крім того, сторонами підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000024, відповідно до якого визначено, що вартість юридичних послуг з супроводження та представництва інтересів в апеляційній інстанції у справі №906/1411/20, що включають в себе підготовку та подання (розсилання) відзиву на апеляційну скаргу, підготовку та подання (розсилання) заяви про стягнення витрат на правову допомогу, представництво інтересів у с/з в режимі відеоконференції 01.06.2021 становить 6 450,00 грн без ПДВ, разом з ПДВ 7740,00 грн.

Факт оплати клієнтом 7740,00 грн вартості наданих послуг підтверджується платіжним дорученням №161 від 31.05.2021 та фільтрованою випискою з АТ КБ «Приватбанк» за період з 31.05.21 по 31.05.2021.

Отже, суд апеляційної інстанції зауважує, що вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно із ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04, п.269).

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката та розмір витрат понесених на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами та норми ст.ст.126, 129 ГПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 7740,00 грн в суді апеляційної інстанції є обґрунтованими та покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро".

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (вх.1908/21 від 05.05.2021) на рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.21р. у справі №906/1411/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 29.03.21р. у справі №906/1411/20 залишити без змін.

3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "ТВК-Агро" (12122, Житомирська область, Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код 35622584) на користь Приватного акціонерного товариства "Володарсько-Волинський льонозавод" (12122, Житомирська обл., Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, буд.1, ідентифікаційний код 00306012) 7740,00 грн витрат на правову (правничу) допомогу.

4. Доручити Господарському суду Житомирської області на виконання даної постанови видати наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу №906/1411/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "04" червня 2021 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.