РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2021Справа № 910/5041/21
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни

до Фізичної особи-підприємця Панасюка Сергія Миколайовича

про стягнення 131 154,51 грн.

Представники сторін: не викликались

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кочерга Людмила Іванівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Панасюка Сергія Миколайовича про стягнення 131 154,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 28.10.2019 року укладено договір суборенди №28-10-19/5 Л.

Як зазначено позивачем, 12.03.2020 з невідомих причин відповідачем було відключено електроенергію від орендованої позивачем торгової площі. Та, 16.03.2020 позивача та її найманого працівника взагалі не допустили до орендованого приміщення.

У зв`язку з вищезазначеним, позивач просить суд стягнути з відповідача:

- в якості відшкодування збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019р. №28-10-19/5Л та вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди грошові кошти в розмірі 49 000,51 грн.;

- в якості відшкодування вартості безпідставно набутого майна, грошові кошти в сумі 82 154,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала суду отримана відповідачем 13.04.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №014.

21.04.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач повністю заперечує проти позовних вимог позивача, просить суд відмовити. Також, разом з відзивом відповідач подав клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та заяву про компенсацію витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи в судовому порядку з повідомленням (викликом) сторін, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що предметом позову є стягнення грошової суми у розмірі 131 154,51 грн., розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму, а також те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження (як спрощеного з викликом так і без виклику) учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, за змістом указаних приписів закону відповідач має право (і суд надає йому таку можливість) реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Також, судом враховано, що відповідач скористався наданим йому процесуальним правом та 21.04.2021 року на адресу Господарського суду міста Києва подав відзив на позов в порядку статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо заяви відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до частин 1-3 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Предметом позовних вимог є стягнення збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019р. №28-10-19/5Л та вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди грошові кошти в розмірі 49 000,51 грн. та стягнення вартості безпідставно набутого майна, грошові кошти в сумі 82 154,00 грн.

За висновками суду, відсутні правові підстави для залучення ОСОБА_1 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки за результатами вирішення справи по суті рішення у справі жодним чином не вплине на права та обов`язки вказаної фізичної особи.

Таким чином, заява відповідача про залучення ОСОБА_1 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не підлягає задоволенню.

27.04.2021 на адресу суду повернулася копія вищезазначена ухвала з доказами направлення, адресована позивачеві.

Відповідно до довідки ПуАТ «Укрпошта» Ф-20 поштове відправлення повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до п. 99-1, абз. 1 п. 110, абз. 3 п.116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

У разі коли адресат протягом трьох робочих днів після інформування його за телефоном (через Інтернет) або вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу (за винятком рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка") не з`явився за одержанням такого відправлення, поштового переказу, він інформується повторно шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення з відміткою "Повторне" або інформується за телефоном шляхом надіслання смс-повідомлення (через Інтернет).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 904/9904/17 від 25.06.2018 Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 було оприлюднене у Єдиному державному реєстрі судових рішень 05.04.2021 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96039402), а тому позивач мав можливість ознайомитися з текстом даної ухвали.

Таким чином, враховуючи те, що судочинство в Україні здійснюється на засадах верховенства права, диспозитивності та змагальності, а також те, що ухвалу Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі від 05.04.2021 суд направив на юридичну адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) та з додержанням вимог процесуального закону, тому позивач повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ч. 1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Позивач не скористався наданим йому законом правом на подання відповіді на відзив.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

28.10.2019 між Фізичною особою - підприємцем Панасюк Сергій Миколайович (далі - Орендар, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем Кочерга Людмила Іванівна (далі - позивач, Суборендар) укладено договір №28-10-19/5 Л суборенди (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1., 1.1.2. Договору Орендар передає, а Суборендар приймає у тимчасове платне користування частину нежитлових приміщень (далі за текстом Договору - «об`єкт суборенди») загальною площею 3,0 кв.м. (три квадратних метри). Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: АДРЕСА_2 (далі за текстом Договору - «будівля»).

Орендар користується об`єктом суборенди на підставі до Договору оренди №28-10/19/01Л від 28.10.2019, укладеного між Приватним підприємством «ТОМС» (Орендодавцем) та Орендарем.

Згідно з ч. 1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до п. 2.1., 2.5. Договору об`єкт суборенди передається Суборендарю у стані, що відповідає цільовому призначенню, вказаному у п. 1.2 цього Договору, не пізніше « 01» листопада 2019 року Орендарем за актом приймання - передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору, в якому сторони зазначають площу приміщення, що передається в суборенду та стан об`єкта суборенди.

Обов`язок по складанню акта приймання - передачі покладається на сторону, яка передає об`єкт суборенди іншій стороні Договору.

01.11.2019 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання - передачі до Договору суборенди №28-10-19/5 Л від 28.10.2019, в якому зазначено, що Орендар передає, а Суборендар приймає у користування на умовах, зазначених в Договорі, частину нежитлових приміщень (далі за текстом Договору - «об`єкт суборенди») 3,0 кв.м. (три квадратних метри). Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: АДРЕСА_2

Суборендар підтверджує, що об`єкт суборенди передається Орендарем в технічно справному стані та може використовуватись Суборендарем відповідно до умов Договору.

Даний акт є невід`ємною частиною Договору та набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності).

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що після підписання акту приймання - передачі від 01.11.2019 не було жодного юридичного факту несплати позивачем як суборендарем (наймачем) орендної, сторони не досягли до цього часу жодної домовленості стосовно дострокового розірвання договору та не підписували з цього приводу будь - яких додаткових угод, були відсутні підстави для одностороннього розірвання Договору, натомість відповідач в односторонньому порядку припинив угоду із позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до п. 4.1., 4.2. цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами і скріплення печатками Сторін (у випадку їх наявності) та діє до закінчення строку суборенди. Строк суборенди обчислюється з дня підписання обома Сторонами і скріплення печатками Сторін (у випадку їх наявності)акту приймання - передачі, передбаченого п. 2.1. цього Договору та триває до 31.10.2020 року включно.

Сторони мають право достроково розірвати цей Договір у випадках, передбачених чинним законодавством України або цим Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до 8.1.-8.5 Договору всі зміни та доповнення до цього Договору є чинними, якщо вони оформлені у письмовому вигляді за належними підписами повноважних представників обох Сторін.

Всі додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною.

Сторони мають достроково припинити дію даного Договору в односторонньому порядку шляхом направлення іншій стороні письмового не пізніше ніж за 2 (два) місяця до бажаної дати припинення цього Договору. В інших випадках дострокове розірвання договору можливо тільки у випадках, передбачених чинним законодавством України та/або умовами цього Договору.

Орендар має право відмовитися від цього Договору і вимагати повернення повернення об`єкта суборенди, якщо Суборендар не вносить суборендну плату та/або інші платежі, передбачені цим Договором, протягом 2-х (двох) місяців поспіль. У разі відмови Орендарем від цього Договору цей Договір є розірваним з моменту направлення Орендодавцем повідомлення Суборендарю про відмову від цього Договору.

У випадку дострокового розірвання Договору з вини або з ініціативи Суборендаря сплачена суборендна плата не повертається.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 5.1., абз. 5 п. 5.2., п. 5.3., 5.4. Договору плата за суборенду нараховується та сплачується з дати підписання Сторонами акта приймання - передавання, передбаченого п. 2.1. цього Договору, за кожен місяць строку суборенди у строк, передбачений п. 5.3. і п. 5.4. даного Договору.

Починаючи з дати підписання Акта приймання - передавання до 30.06.2020 року ставка суборенди за 1 (один) квадратний метр за даним Договором складає: 495,00 грн. без урахування ПДВ.

Плата за суборенду за перший та останній місяці строку суборенди розраховується за правилами, викладеними у п. 5.2. цього Договору, та сплачується шляхом 100% оплати на поточний рахунок Орендаря протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати підписання обома Сторонами даного Договору.

Плата за суборенду за наступні місяці строку суборенди розраховується за правилами, викладеними у п. 5.2. цього Договору та проводиться Суборендарем шляхом 100% попередньої оплати на поточний рахунок Орендаря до 05 (п`ятого) числа поточного місяця строку суборенди.

В матеріалах справи наявні рахунки фактури №3101-11 від 31.01.2020 на загальну суму 442,07 грн. (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за січень 2020), №2902-09 від 29.02.2020 на загальну суму 393,56 (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за лютий 2020), №2902-03 від 05.02.2020 на загальну суму 1485,00 грн. (оренда нежитлових приміщень за лютий 2020).

В матеріалах справи наявні квитанції №0.0..1 від 12.03.2020 на суму 442,07 грн. (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги), №0.0..1 від 12.03.2020 на суму 1485,00 грн. (призначення платежу: орендна плата), №0.0..1 від 19.02.2020 на суму 1485,00 грн. (призначення платежу: орендна плата), №0.0..1 від 19.02.2020 на загальну суму 442,07 грн. (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги).

Таким чином, доводи позивача про відсутність жодного юридичного факту несплати позивачем як суборендарем (наймачем) орендної плати не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, зокрема вищевказаними квитанціями, оскільки, сплата орендної плати здійснювалася з порушенням строків, встановленим п.5.4. Договору. Також відсутні докази сплати орендної плати за перший і останній місяць місяці суборенди, встановленим п.5.4. Договору

Таким чином, у відповідача були підстави для односторонньої відмови від Договору.

Обґрунтовуючи позов, ФОП Кочерга Людмила Іванівна зазначає, що не було жодних вимог про сплату заборгованості щодо орендної плати, повідомлень про дострокове розірвання Договору не отримувала, ні позивач, ні уповноважений представник позивача не отримували, не підписували додаткових угод про розірвання Договору.

Відповідно до п. 12.9. Договору будь -які повідомлення та заяви, що подаватимуться Сторонами, мають бути складені у письмовій формі і вручатись особисто або надсилатись за посередництвом кур`єрського підприємства чи поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення (з оплатою за пересилку) на адреси, вказані у цьому Договорі.

Орендар також має право вручати Суборендарю листи та заяви безпосередньо на об`єкті суборенди під підпис уповноваженого працівника Суборендаря. Вищенаведені адреси дійсні до моменту письмового повідомлення однією зі Сторін другій Стороні про зміну місцезнаходження.

Так, з метою повідомлення позивача про одностороннє розірвання Договору відповідачем неодноразово були здійснені спроби особистого вручення письмових листів №01П/01-20 від 28.01.2020, №02П/02-20 від 27.02.2020, №02-03/1 від 02.03.2020, які знаходяться в матеріалах справи.

На листах №01П/01-20 від 28.01.2020 та №02-03/1 від 02.03.2020 здійснені відмітки « 28.01.2020 отримав», « 04.03. отримала», але без підписів та зазначення особи.

В той же час, в матеріалах справи наявні акти про відмову отримувати (надавати розписку про отримання) повідомлення, листа, вимоги від 28.01.2020. 07.02.2020, 27.02.2020, 02.03.2020 з підписами представника Панасюка С.М. - О.О. Шукрі, представників ТРЦ «Депот» - А.М. Касян, Ю.О. Белан.

Також в матеріалах справи наявні нотаріально завірені заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до яких, вищевказані листи вручалися особисто ФОП Кочерга Людмила Іванівна чи її працівником, на деяких листах є відмітки про отримання, але без особистих підписів отримувача про що складені вищезазначені акти.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до положень ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Враховуючи вищевикладене, позиція позивача про те, що ні нею особисто, ні її уповноваженою особою не отримували жодних повідомлень та/або листів, в яких містилася інформація про дострокове розірвання Договору, про наявність заборгованості не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Також судом не беруться до уваги доводи позивача, що не було підписано додаткової угоди про розірвання Договору та акту приймання - передачі до Договору, за яким повертається Орендарю об`єкт суборенди, оскільки, в матеріалах справи наявна від 02.0.03.2020 Додаткова угода №1 до Договору та від 06.03.2020 акт приймання - передачі до Договору.

Відповідно до Додаткової угоди №1 від 02.0.03.2020 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та скріплений печатками Сторін (у випадку їх наявності) та діє до закінчення строку дії оренди. Строк суборенди обчислюється з моменту передання Орендарем об`єкта оренди Суборендарю у користування за Актом приймання - передачі в порядку, передбаченому п. 2.1. цього Договору та триває до 06.03.2020 року включно.

Відповідно до п.2.3. Договору об`єкт суборенди повертається Орендарю Суборендарем за актом приймання - передачі, в якому Сторони зазначають площу приміщення, що повертається та його стан на момент повернення, в день закінчення строку цього Договору або в разі дострокового припинення цього Договору - в день припинення цього Договору.

Відповідно до акту приймання - передачі від 06.03.2020 до Договору оренди №28-10-19/5 Л від 28.10.2019 Суборендар передав, а Орендар прийняв частину нежитлового приміщення (далі - об`єкт суборенди) загальною площею 3,00 кв.м. (три квадратних метри). Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: м. Лубни, проспект Володимирський, буд. 98

Об`єкт суборенди, що повертається Суборендарем Орендарю, знаходиться в технічно справному стані. Об`єкт суборенди переданий орендарю з урахуванням нормального зносу.

Додаткова угода №1 від 02.03.2021 та акт прийому - передачі від 06.03.2020 підписаний містить підписи сторін.

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виявилися у захопленні 16.03.2020 орендованого ФОП Кочерга Л.І. об`єкта суборенди, а також вчинення перешкод у користуванні орендованим майном, позивачу було спричинену майнову шкоду в розмірі 57 675,00 грн.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до п. 2.6. Договору у випадку не підписання Суборендарем з будь - яких причин акту приймання - передачі при закінченні строку (достроковому припиненні) цього Договору та/або наявності заборгованості Суборендаря зі сплати за суборенду та інших платежів, передбачених за цим договором, та/або відмови від звільнення об`єкта суборенди, Орендар вправі обмежити Суборендарю доступ до об`єкта суборенди, власним силами звільнити об`єкт суборенди від речей Суборендаря, що знаходиться в ньому, і передати вказаний об`єкт у користування третім особам. У цьому випадку комісією, призначеною Орендарем, складається акт, в якому вказується перелік майна Суборендаря, яке знаходиться на об`єкті суборенди, та його кількість, після чого Орендар направляє письмо повідомлення Суборендарю про при тримання майна Суборендаря, в якому визначає умови повернення Суборендарю такого майна. При цьому Орендар не несе ризик випадкового знищення або випадкового пошкодженням майна Суборендаря і не відшкодовує всі збитки, заподіяні майну такими діями.

16.03.2020 складено акт приймання матеріальних цінностей, відповідно до якого прийнято на відповідальне зберігання матеріальні цінності, згідно з описом , який додається та є невід`ємною частиною цього акту.

Суд зазначає, що даний акт приймання матеріальних цінностей від 16.03.2021 наданий позивачем разом з описом матеріальних цінностей, описом залишків розмінної монети, актом про знищення (утилізацію) продукції та довіреністю на Шукрі Олександра Шукрійовича, що свідчить про повідомлення позивача про перелік матеріальних цінностей. які передано відповідачем на відповідальне зберігання.

Заперечення позивача щодо повноважень Шукрі Олександра Шукрійовича щодо вивезення майна спростовуються, долученою разом з позовом довіреністю на Шукрі Олександра Шукрійовичаю

Також, судом спростовуються аргументи позивача про відсутність позивача під час підписання акту приймання матеріальних цінностей від 16.03.2020, оскільки, умовами Договору не передбачена обов`язкова присутність позивача чи його представника під час підписання акта приймання матеріальних цінностей.

Вимоги позивача про стягнення збитків у вигляді оплати праці найманому працівнику та сплата ЄСВ є необґрунтованими, оскільки, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Також судом визнаються необґрунтованими посилання позивача на ст. 1213 ЦК України, оскільки майно знаходиться на відповідальному зберіганні відповідно до акту приймання матеріальних цінностей від 16.03.2020.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, оскільки, у відповідача були наявні підстави для односторонньої відмови від Договору №28-10-19/5Л від 28.10.2019 (порушенням строків оплати орендних платежів, відсутність доказів оплати за перший та останній місяць суборенди), а також те, що сторонами підписані Додаткова угода №1 від 02.0.03.2020 до Договору та акт приймання - передачі до Договору від 06.03.2020, звільнення об`єкта суборенди власним силами від речей суборендаря здійснювалося відповідно до умов Договору (п. 2.6), майно суборендаря прийнято на відповідальне зберігання, та відсутності вини відповідача, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Враховуючи те, що судом встановлено факт порушення відповідачем охоронюваних законом прав та інтересів позивача, внаслідок чого останнім були понесені збитки, відповідачем не доведено, що втрата вантажу сталося не з вини залізниці, а також зважаючи на відсутність правових підстав для застосування положень пп. "а" статті 111 Статуту, тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 3 485,66 грн. збитків, які виникли у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно положень п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

З вказаних документів вбачається, що 08.04.2021 року між адвокатським об`єднанням "СОЛ" (об`єднання) та ФОП Панасюк Сергій Миколайович (клієнт) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №П-128/08-04/21, відповідно до умов якого, клієнт за власним вибором доручає, а Об`єднання зобов`язується всіма незабороненими законом способами надавати необхідну Клієнту правничу (правову) допомогу.

Відповідно до п. 4.1., 4.3., 4.7. Договору про надання правничої (правової) допомоги №П-128/08-04/21 від 08.04.2021 гонорар є флрмою винагороди за виконання Об`єднанням доручення Клієнта щодо здіснення захисту прав та інтересів Клієнта, його представництво та надання інших видів правової допомоги згідно умов цього Договору.

Розмір обчислення та строки сплати винагороди (гонорару) визначається за взаємною згодою Сторін та оформлюється окремими Додатковими угодами до цього Договору.

Сплата гонорару/витрат проводиться Клієнтом шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Об`єднання.

08.04.2021 між адвокатським об`єднанням "СОЛ" (об`єднання) та ФОП Панасюк Сергій Миколайович (клієнт) укладено Додаткову угоду №1, відповідно до п. 1.4. якої сторони погодили, що розмір винагороди (гонорару) становить 13 200,00 грн.

Відповідно до правової позиці Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом. Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини».

До матеріалів справи долучено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія №1923 від 26.02.2004 року на ім`я Флінт Владислав Ігорович та ордер серія АІ №1104570 від 12.04.2021.

Частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до абз. 3 п. 6.5. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду №922/445/19 від 03.10.2019 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

В той же час, в матеріалах справи наявне платіжне доручення №62 від 13.04.2021, відповідно до якого ФОП Панасюк Сергій Миколайович сплатив на користь Адвокатського об`єднання кошти в розмірі 13 200,00 грн.

В матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу, наданої відповідачу.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку позовної заяви, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.

Пунктом 1 ч. 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, вимоги відповідача щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі 13 200,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, ст.ст. 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кочерга Людмили Іванівни ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Панасюк Сергія Миколайовича ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 200 (тринадцять тисяч двісті) 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.М. Мудрий