ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/3419/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В - головуючий, Губенко Н.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - Черняка С.В., Вербицького Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 (головуючий - Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Ходаківська І.П.) та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 (суддя Ягічева Н. І.)

у справі №910/3419/20

за позовом ОСОБА_1

до Житлово-будівельного кооперативу "Червона зірка"

про визнання недійсним рішення загальних зборів,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.05.2021 №29.3-02/1112 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи", у зв`язку з перебуванням судді Кролевець О.А. у відпустці, проведено повторний автоматизований розподілу судової справи №910/3419/20, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: Бакуліна С.В - головуючий, Губенко Н.М., Мамалуй О.О.

1.Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Червона зірка" (далі - ЖБК "Червона зірка") про визнання недійсними рішень загальних зборів ЖБК "Червона зірка" від 19.05.2016, оформлених протоколом №1.

1.2.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2020 позивач довідався про те, що на загальних зборах ЖБК "Червона зірка", членом якого він є, 19.05.2016 прийнято рішення, зокрема щодо обрання головою правління ОСОБА_2 , яка не є власницею квартири АДРЕСА_1 , та не є членом ЖБК "Червона зірка", що суперечить пунктам 5.1, 9.1, 9.13 статуту ЖБК "Червона зірка" та положенням Закону України "Про кооперацію". Позивач також вказує, що загальні збори ЖБК "Червона зірка", на яких прийнято спірне рішення, були проведені з порушенням порядку їх скликання, оскільки позивача належним чином не було повідомлено про їх проведення. Крім того позивач вказує, що загальні збори ЖБК "Червона зірка" 19.05.2016 були неправомочними вирішувати питання через відсутність кворуму.

1.3.Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що позивач не є членом ЖБК "Червона зірка", а тому його права не порушені. Відповідач вказує, що ОСОБА_2 є співвласницею квартири АДРЕСА_1 та членом ЖБК "Червона зірка" відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989 №351, у зв`язку з чим мала право бути обраною головою правління цього кооперативу. Крім того відповідач зазначає, що позивачем не доведено порушення процедури скликання та проведення загальних зборів, а також, що позивачем при зверненні до суду порушена предметна юрисдикція. До відзиву на позовну заяву відповідач також долучив заяву про застосування позовної давності.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.Згідно статуту, затвердженого 18.04.2015 протоколом загальних зборів №1 членів ЖБК "Червона зірка" (протокол №1) та зареєстрованого 27.07.2015 Відділом з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - статут), ЖБК " Червона зірка", організований на підставі протоколу загальних зборів від 27.03.1998, продовжує свою діяльність.

2.2.Пунктом 5.1. статуту визначено, що членами кооперативу можуть бути фізичні та юридичні особи - власники квартир або нежилих приміщень у жилому будинку, які досягли 18-річного віку та виявили бажання приймати участь у життєдіяльності кооперативу, дотримуватись цього статуту. Якщо об`єкти перебувають у спільній сумісній власності або у спільній частковій власності - членами кооперативу можуть бути уповноважені власники, або кожен із власників окремо. Кожний власник квартири, жилого або нежилого приміщення в будинку кооперативу на момент реєстрації цього статуту є членом кооперативу (пункт 5.4 статуту). Згідно пункту 9.1 статуту органами управління ЖБК "Червона зірка" є загальні збори членів, збори уповноважених членів кооперативу і правління кооперативу. Загальні збори членів кооперативу є вищим органом кооперативу. Питання, з яких рішення приймаються загальними зборами членів кооперативу є, зокрема обрання членів правління, голови правління кооперативу та виведення їх зі складу правління, уповноважених членів кооперативу (пункт 9.2.3 статуту). Згідно пункту 9.5 статуту рішення, що прийняті загальними зборами є обов`язковими для членів кооперативу, в тому числі для тих, що не брали участі у голосування, окрім випадків, коли ці рішення зачіпають майнові інтереси членів кооперативу, які не брали участі у голосуванні. Крім того, статутом передбачено, що рішення загальних зборів членів кооперативу приймаються простою більшістю, а ухвали про прийняття статуту кооперативу, прийняття до кооперативу та виключення з кооперативу - більшістю не менше 3/4 голосів присутніх на зборах членів кооперативу (пункт 9.10.1 статуту). Рішення, які прийняті на загальних зборах, оформлюються відповідними протоколами, які підписуються головою загальних зборів та секретарем загальних зборів і підлягають постійному зберіганню (пункт 9.12 статуту). Згідно пункту 9.13.1 статуту члени правління можуть бути виключно членами кооперативу, що не мають заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги перед кооперативом, разом з головою правління обираються загальними зборами членів кооперативу у кількості не менше 3 чоловік. Члени правління та голова правління обираються строком на 5 (п`ять) років. Відповідно до пункту 9.13.2 статуту голова правління здійснює повсякденне керівництво діяльністю кооперативу, забезпечує виконання рішень загальних зборів членів кооперативу та правління, діє без довіреності від імені кооперативу, укладає в межах своєї компетенції правочини, розпоряджається коштами кооперативу відповідно до укладених договорів (угод, контрактів та інше).

2.3.19.05.2016 на загальних зборах ЖБК "Червона зірка" було прийнято рішення про обрання голови загальних зборів та секретаря загальних зборів, переобрання членів правління ЖБК "Червона зірка" та переобрання голови правління ЖБК "Червона зірка". Рішення оформлено протоколом №1, в якому вказано про присутність на загальних зборах 145 із 216 членів ЖБК "Червона зірка", тобто 2/3 із загальної кількості членів кооперативу. Згідно вказаного рішення Головою правління обрано ОСОБА_2 , яка приступає до виконання обов`язків з 24.05.2016.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд міста Києва рішенням від 02.09.2020 у задоволенні позову відмовив повністю.

3.2.Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що нормами Закону України "Про кооперацію" та положеннями статуту ЖБК "Червона зірка" членство у кооперативі не визначено обов`язковою умовою для зайняття посади голови правління кооперативу. Разом з цим, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивача не було належним чином повідомлено про час та місце проведення 19.05.2016 загальних зборів ЖБК "Червона зірка", проте, зважаючи на пропуск позовної давності, так як позивач був обізнаний з 21.06.2016 про прийняте оскаржуване рішення, суд відмовив у задоволені позову через сплив позовної давності.

3.3.Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.12.2020 рішення Господарського суд міста Києва від 02.09.2020 залишив без змін.

3.4.Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за змістом Закону України "Про кооперацію" та положень статуту ЖБК "Червона зірка" лише члени кооперативу мають право обирати та бути обраними в органи управління, та лише з числа членів кооперативу можна обрати членів правління та голову правління. У зв`язку із викладеним, апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , дійшов висновку, що остання мала право бути обраною загальними зборами ЖБК "Червона зірка" головою його правління. Апеляційний суд погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що позивача не було належним чином повідомлено про час та місце проведення 19.05.2016 загальних зборів ЖБК "Червона зірка". Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні докази наявності кворуму для проведення загальних зборів ЖБК "Червона зірка" 19.05.2016. У зв`язку із вказаними обставинами апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність порушеного права позивача у спірних правовідносинах, однак, встановивши пропуск ОСОБА_1 позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач, погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

4.1. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20, в якій просить скасувати прийняті у справі судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позову.

4.2.Зі змісту касаційної скарги (нової редакції) вбачається, що підставою касаційного оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій висновку про застосування статті 261 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №915/823/18, та висновку про застосування статті 392 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 04.04.2011 у справі №25/208-08 (провадження №3 18гс11). Крім того скаржник зазначає як підставу касаційного оскарження пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази щодо встановлення початкового моменту перебігу позовної давності та щодо встановлення членства особи у кооперативі (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України).

4.3.Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

4.4.27.05.2021 на адресу Верховного Суду надійшло клопотання позивача про відмову у долученні до матеріалів справи відзиву відповідача на касаційну скаргу, яке мотивоване пропуском відповідачем встановленого судом строку для подання відзиву.

4.5.31.05.2021 відповідач подав клопотання про поновлення строків для подання відзиву на касаційну скаргу, що обґрунтовано продовженням дії карантину на території України та посиленням на початку квітня карантинних обмежень у місті Києві. Відповідач вказав, що оскільки він та його представник перебувають у місті Києві, це спричинило значні труднощі в їхній професійній діяльності.

4.6.Розглянувши зазначене вище клопотання колегія суддів зазначає таке.

4.7.Частиною першою статті 301 ГПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

4.8.Частинами восьмою, дев`ятою статті 165 ГПК України встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

4.9.Відповідачем відзив на касаційну скаргу подано не у встановлений судом строк, однак ЖБК "Червона зірка" просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу у зв`язку з продовженням дії карантину на території України встановлених карантинних обмежень, а також застосованих обмежувальних протиепідемічних заходів, встановлених органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах компетенції для можливості дотримання режиму карантину. Відповідач також вказує, що на початку квітня у м. Києві було посилено карантинні обмеження. Відповідне рішення закріплене протоколом від 01.04.2021 №29 Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу КМДА. Оскільки відповідач та представник перебувають в м. Києві, це спричинило значні труднощі в їхній професійній діяльності.

4.10.Верховний Суд не визнає зазначену відповідачем причину пропуску строку на подання відзиву поважною, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала Верховного Суду від 17.03.2021, якою відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 05.04.2021, була вручена відповідачу 26.03.2021, а відзив на касаційну скаргу подано до Верховного Суду лише 12.04.2021. При цьому, як вбачається зі змісту клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, на підготовку та подання відзиву на касаційну скаргу представник відповідача витратив 4 години. Тобто, відповідач мав достатньо часу для підготовки та подання відзиву на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк, навіть з урахуванням запроваджених карантинних обмежень, втім належним чином не реалізував свої процесуальні права, у зв`язку з чим, Верховний Суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

5.2.Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.3.Отже, відповідно до положень наведених норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.4.Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

5.5.Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

5.6.Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі №923/682/16.

5.7.Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15 г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

5.8.Щодо доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку про застосування статті 261 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №915/823/18, колегія суддів зазначає таке.

5.9.У справі №915/823/18 за позовом Заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до Фермерського господарства "Лідія" про повернення земельної ділянки судом першої інстанції у рішенні від 26.11.2018

надано правову оцінку заяві відповідача про пропуск позивачем позовної давності та встановлено, що позивач, в силу наданої йому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-17 та Положенням про Головне управління Держземагенства в області, затверджених наказом №258 від 10.05.2012 Міністерства аграрної політики та продовольства України, з врахуванням змін, внесених згідно із наказом Міністерства аграрної політики та продовольства №40 від 25.01.2013, компетенції та повноважень, мав бути обізнаний щодо порушення його прав ще в 2012 році, мав контролювати дотримання Фермерським господарством "Лідія" приписів діючого земельного законодавства та, в разі, якщо вважав свої права порушеними, мав можливість звернутися до суду з відповідним позовом у межах визначеної законодавством позовної давності. Здійснюючи перегляд судових рішень у справі №915/823/18, Верховний Суд у постанові від 02.08.2019, зазначивши, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше, скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд, виходячи із того, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми матеріального права, якими обумовлено порядок переходу права постійного користування землею, зокрема судами допущено порушення норм процесуального права, яке полягає у недослідженні зібраних у справі доказів в частині визначення початку перебігу позовної давності. Також зазначено про необґрунтованість висновку суду першої інстанції, який не відповідає положенням частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, де початок "починається від дня", а не від "року".

5.10.Поряд з цим, у справі №910/3419/20 відповідач, обґрунтовуючи заяву про застосування позовної давності вказав, що позивач дізнався про факт проведення оскаржуваних загальних зборів та про обрання Головою правління ЖБК "Червона зірка" ОСОБА_2 21.06.2016, на підтвердження чого відповідач надав суду протокол №2 загальних зборів членів ЖБК "Червона зірка" від 21.06.2016. Заперечуючи наведені обставини, позивач вказував, що копію спірного рішення та статуту у новій редакції ним отримано лише 28.02.2020, а про порушення свого права йому стало відомо 31.08.2019 після отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо власників квартири АДРЕСА_1 .

5.11.Висновки попередніх судових інстанцій про початок перебігу позовної давності у справі №910/3419/20 мотивовані тим, що оскільки позивач був присутнім на загальних зборах ЖБК "Червона зірка" 21.06.2016, то ця обставина свідчить, що з цієї дати позивач міг дізнатись про факт обрання ОСОБА_2 головою правління ЖБК "Червона зірка".

5.12.З огляду на викладене вище, оскільки у справі №915/823/18 висновки Верховного Суду були обумовлені недослідженням зібраних у справі доказів в частині визначення початку перебігу позовної давності та необґрунтованим висновком суду першої інстанції щодо початку перебігу строку - 2012 рік, який не відповідає положенням частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, де початок "починається від дня", а не від "року", без дослідження зібраних у справі доказів та їх належної оцінки, тоді як у справі №910/3419/20 судами визначена конкретна дата початку перебігу позовної давності - 21.06.2016 та надана оцінка як доказам, якими відповідач обґрунтовував пропуск позовної давності, так і доказам позивача, які подані останнім на спростування вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суб`єктний склад сторін, предмет спору та фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин у зазначених справах, які доводились сторонами під час вирішення спору, відмінні, тому матеріально-правове регулювання здійснено судами у справі №915/823/18 та у цій справі №910/3419/20 через юридичну оцінку встановлених у кожній із цих справ обставин, які, як і зміст юридичних правовідносин, не є подібними.

5.13.Отже, неведені скаржником доводи про неврахування судами попередніх інстанцій висновку про застосування статті 261 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №915/823/18, є безпідставними з огляду на неподібність правовідносин у вказаних справах.

5.14.Щодо доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку про застосування статті 392 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 04.04.2011 у справі №25/208-08 (провадження №3 18гс11), колегія суддів зазначає таке.

5.15.У справі №25/208-08 (провадження №3 18гс11) за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Ант Консалтінг ЛТД", треті особи: Колективне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_3 , корпорація "Dugsbery Inc", про визнання права державної власності, Верховний Суд України зазначив, що згідно з вимогами статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Верховний суд України також зазначив, що задовольняючи даний позов, суди нижчих інстанцій, встановивши, що невизначеність відносин власності щодо спірного об`єкту вже була усунута судовими рішеннями в інших справах, які набрали законної сили, безпідставно повторно визнали за державою в особі Фонду право власності на це майно, що суперечить вимогам статті 15 Цивільного кодексу України; дії товариства, направлені на створення штучних перешкод для виконання законних судових рішень, якими вже визнано право державної власності на спірне майно, а також зобов`язано вказану особу передати дане майно законному власнику, не можна вважати обставиною, що свідчила би про наявність у позивача підстав для звернення до суду з позовом у порядку статті 392 Цивільного кодексу України України. Враховуючи, що відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України, а також статті 115 Господарського процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України; у разі порушення відповідачем вказаної норми позивач вправі вимагати її виконання в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", Вищий господарський суд України в порушення вимог статей 15 і 392 Цивільного кодексу України дійшов хибного висновку про те, що позивач у цій справі обрав належний спосіб захисту порушеного права держави на спірні приміщення, у зв`язку з чим оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

5.16.Поряд з цим, у справі №910/3419/20, з огляду на предмет цього спору та фактичні правовідносини сторін у справі, позивач не оспорює право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , а зазначаючи про відсутність відповідних правовстановлюючих документів у останньої, вказує на відсутність у неї права бути членом кооперативу та Головою його правління.

5.17.Отже, суб`єктний склад сторін, об`єкт і предмет правового регулювання у цих справах є різними, фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, відмінні. Різним також є і законодавче регулювання, що виключає подібність правовідносин у справі №25/208-08 (провадження №3 18гс11) та у справі №910/3419/20, що розглядається, та свідчить, що доводи про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку про застосування статті 392 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 04.04.2011 у справі №25/208-08 (провадження №3 18гс11), також є безпідставними з огляду на неподібність правовідносин у вказаних справах.

5.18.Враховуючи викладене вище, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.19.Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу, Верховний Суд зазначає таке.

5.20.Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

5.21.Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

5.22.Тобто, процесуальний закон пов`язує право суду касаційної інстанції скасувати судове рішення з підстав недослідження зібраних у справі доказів за обов`язкової умови попереднього встановлення обґрунтованості підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.23.З урахуванням того, що підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, щодо застосування судами норми права без урахування висновку про її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, не підтвердилась, а підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України згідно з доводами касаційної скарги стало саме недослідження судами зібраних у справі доказів, то підстави для задоволення касаційної скарги та скасування ухвалених у справі судових рішень з підстав оскарження, зазначених у пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, відсутні в силу нормативного регулювання, наведеного у пункті 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

5.24.Як визначено частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.25.Вимога касаційної скарги в цій справі, як зазначалося, мотивована посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України з огляду на недослідження судами зібраних у справі доказів щодо встановлення початкового моменту перебігу позовної давності та встановлення членства особи у кооперативі.

5.26.При цьому скаржником не наведено й не обґрунтовано наявності жодної з підстав для передачі справи на новий розгляд у розумінні приписів статті 310 ГПК України. У Верховного Суду, в свою чергу, відсутні підстави для виходу за межі вимог касаційної скарги.

5.27.Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат

6.1.Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 в цій частині.

6.2.Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 в іншій частині, колегія суддів зазначає таке.

6.3.Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

6.4.Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5.Враховуючи те, що доводи касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін.

6.6.Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2.Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В.Бакуліна

Судді Н.М.Губенко

О.О.Мамалуй