УХВАЛА

02 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 909/165/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Ковалюк Оксани Іванівни

на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021

у справі № 909/165/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Александрук Лесі Ярославівни (далі - ФОП Александрук Л.Я., позивач)

до Фізичної особи-підприємця Ковалюк Оксани Іванівни (далі - ФОП Ковалюк О.І., відповідач, скаржник)

про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 78 750 грн 00 коп., з яких 75000 грн 00 коп. - основний борг, 3750 грн 00 коп. - штрафні санкції,

ВСТАНОВИВ:

ФОП Ковалюк О.І. 10.03.2021 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд, зокрема скасувати додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 (дата складення повного тексту 15.02.2021) у справі № 909/165/20; стягнути з апелянта (позивача) ФОП Александрук Л.Я. на користь ФОП Ковалюк О.І. понесені судові витрати у розмірі 8 685 грн 35 коп., які понесла відповідачка у суді апеляційної інстанції. Крім того, скаржник просить суд поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 22.03.2021 для розгляду касаційної скарги у справі № 909/165/20 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючий, Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.

Ухвалою Верховного Суду від 05.04.2021 у справі № 909/165/20 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті касаційного провадження, повернення без розгляду касаційної скарги або залишення касаційної скарги без руху за касаційною скаргою ФОП Ковалюк О.І. на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 909/165/20 до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 905/1623/20.

Повний текст постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20 оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 24.05.2021.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20 викладений правовий висновок, згідно з яким справи, на які поширюється дія пункту 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України, є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета. При цьому, Суд дійшов висновку, що підставами для відмови у відкритті касаційного провадження згідно з ухвалами Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 920/810/19, від 30.07.2020 у справі № 910/23450/17, від 07.08.2020 у справі № 904/4226/19, від 27.11.2020 у справі № 910/3094/20, від 01.12.2020 у справі № 910/3098/20, висновки в яких стали підставами для передачі справи, на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, було встановлення судом касаційної інстанції обставин не наведення заявником касаційної скарги підстав, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для перегляду оскаржуваних судових рішень (додаткових рішень щодо розподілу судових витрат), отже, підстав для відступу від висновку, викладеного у зазначених ухвалах, немає.

Разом з цим, Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 01.07.2020 у справі № 920/810/19, від 30.07.2020 у справі № 910/23450/17, від 07.08.2020 у справі № 904/4226/19, від 27.11.2020 у справі № 910/3094/20, від 01.12.2020 у справі № 910/3098/250, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі статті 293 ГПК України у зв`язку із поданням касаційної скарги на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, а саме додаткову постанову суду апеляційної інстанції щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги ФОП Ковалюк О.І. у контексті оскаржуваного судового рішення, та судової практики щодо застосування норм права, зокрема статей 126,129, 287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Верховним Судом встановлено, що ФОП Александрук Л.Я. звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ФОП Ковалюк О.І. про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 78 750 грн 00 коп., з яких 75 000 грн 00 коп. - основний борг, 3 750 грн 00 коп. - штрафні санкції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 в частині заявленої вимоги про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2019, укладеного між ФОП Александрук Л. Я. та ФОП Ковалюк О. І., провадження у справі закрито. В частині заявленої вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 78 750,00 грн, з яких 75 000,00 грн - основній борг, 3 750,00 грн штрафні санкції - в позові відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 апеляційну скаргу ФОП Александрук Л.Я. на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 у справі № 909/165/20 задоволено частково; рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2019 скасовано та в цій частині прийнято нове рішення. В позові ФОП Александрук Л.Я. до ФОП Ковалюк О.І. про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2019 відмовлено. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 в частині відмови в позові ФОП Александрук Л.Я. до ФОП Ковалюк О.І. про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 78 750,00 грн, з яких 75 000,00 грн - основній борг, 3 750,00 грн штрафні санкції змінено та викладено мотивувальну частину рішення в цій частині вимог в редакції постанови суду апеляційної інстанції. Додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2020 у справі № 909/165/20 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення

29.01.2021 представник ФОП Ковалюк О.С. - адвокат Кулешір С.О. подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо компенсації судових витрат, в якій просила стягнути з ФОП Александрук Л.Я. на користь ФОП Ковалюк О.І. понесені судові витрати у розмірі 8 685,35 грн.

Оскаржуваною додатковою постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 909/165/20, зокрема заяву представника ФОП Ковалюк О.І. - адвоката Кулешір Світлани Орестівни про ухвалення додаткового рішення щодо компенсації судових витрат в суді апеляційної інстанції задоволено частково; cтягнуто з ФОП Александрук Л.Я. на користь ФОП Ковалюк О.І. 4 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу; в задоволенні стягнення 4 685,35 грн судових витрат відмовлено.

Скаржник, не погоджуючись із додатковою постановою апеляційного господарського суду, просить її скасувати; прийняти нове рішення про задоволення вимог заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі; стягнути з апелянта (позивача) ФОП Александрук Л.Я. на користь ФОП Ковалюк О.І. понесені судові витрати у розмірі 8 685 грн 35 коп., які понесла відповідачка у суді апеляційної інстанції.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Верховний Суд виходить з того, що конституційний принцип забезпечення права на судовий захист перебуває у нерозривному зв`язку з основними засадами судочинства щодо забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, Господарським судом Івано-Франківської області ухвалою від 18.03.2020 про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу № 909/165/20 віднесено до категорії малозначних з огляду на характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, зважаючи на ту обставину, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму та є критерієм малозначної справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до частини першої статті 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що аналіз наведених вище норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Отже, за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначній справі залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Верховний Суд виходить також з того, що тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходів щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, для запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції маються передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Наведені у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки наведені доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно оцінкою поданим стороною доказам щодо понесених судових витрат у даній справі і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин.

В силу приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги судову практику Європейського суду з прав людини, як: рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"( заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим); у справі "Лавентс проти Латвії" (відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір), правові позиції Верховного Суду щодо застосування статей 123, 126,129 ГПК України, викладені у низці постанов, зокрема постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 22.11.2019 у справі №910/906/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Верховний Суд також виходить з того, що у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а","б", "в", "г" пункту другого частини третьої статті 287 ГПК України.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Ковалюк О.І. на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 909/165/20, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з наявністю підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, заявлене в тексті касаційної скарги клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, залишається Судом без розгляду.

Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ковалюк Оксани Іванівни на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 909/165/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова