ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Справа № 903/951/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги подану представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" та апеляційну скаргу подану директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" на рішення Господарського суду Волинської області від 09 березня 2021 року в справі №903/951/20 (суддя - Якушева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк"

до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради

про стягнення 139 441 грн.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-преса друк» (надалі- Позивач) звернулося в Господарський суд Волинської області з позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (надалі Відповідач) про стягнення збитків в розмірі 139441 грн, 9100 грн трьох відсотків річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що Відповідач знищенням торгового кіоску та майна, яке було в ньому, заподіяв збитків на загальну суму 139 441 грн. Окрім того, вважає, що оскільки 30 жовтня 2018 року Відповідач утилізував майно, то є підстави для стягнення на підставі статті 625 ЦК України 9100 грн процентів річних, 12895 грн 36 коп. збитків, завданих інфляцією, за період з 30 жовтня 2018 року по 1 січня 2021 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 9 березня 2021 року в позові відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що згідно з поясненнями представника Відповідача в судовому засіданні, задля збереження майна Позивача торговий кіоск було передано на майданчик тимчасового зберігання після оплати Позивачем коштів за демонтаж і зберігання на підставі підпункту 9.4.4 Правил благоустрою міста Луцька, затверджених рішенням Луцької міської ради №94/35, оскільки Позивач, оплативши вартість зберігання і демонтажу, не забрав кіоску. Положенням про Департамент не передбачено утримання тимчасових споруд.

Відповідач утилізував торговий кіоск шляхом здачі його на металобрухт більше ніж через 1 рік 3 місяці з дати демонтажу, тобто не порушив строку, визначеного Додатком №2 до Програми. Жодних доказів, які б свідчили про те, що Відповідач чинив перешкоди у тому, щоб забрати майно, Позивач не надав. Суд вказав, що той факт, що Позивачу було надано доступ до території тимчасового зберігання у с. Княгининок для повернення об`єкту демонтажу, проте цього здійснено не було, встановлено також рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року в справі № 803/63/18.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що утилізація 30 жовтня 2018 року торгового кіоску Позивача здійснена Відповідачем правомірно, у відповідності до своїх повноважень, визначених Положенням та Програмою.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що в діях Відповідача відсутній один із елементів складу цивільного правопорушення протиправна поведінка, що виключає можливість застосування до Відповідача відповідальності у формі стягнення збитків, а тому вимога про стягнення з Відповідача 139441 грн збитків до задоволення не підлягає.

Що ж до позовної вимоги про стягнення з Відповідача 9100 грн процентів річних, 12895 грн 36 коп. збитків, завданих інфляцією, які Позивач нараховав від суми коштів в розмірі 139441 грн, то місцевий господарський суд вказав, що оскільки Позивач не довів заподіяння йому збитків неправомірною поведінкою Відповідача, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з Відповідача 9100 грн процентів річних, а також 12895 грн 36 коп. збитків, завданих інфляцією (нарахованих від суми коштів в розмірі 139441 грн, що становлять розмір заподіяних збитків).

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, представник Позивача (В.Ф.Пилипчук) звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 3-9), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим та таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає представник Позивача, Відповідач утилізував торговий кіоск шляхом здачі його на металобрухт 3 жовтня 2018 рок після того, як нібито Позивач не відреагував на звернення Відповідача і не забрав торговий кіоск, однак, представник Позивача вважає, що шкода відшкодовується незалежно від вини органів або посадової особи, яка її завдала, а отже в цій справі не підлягає встановленню наявність або відсутність вини Відповідача. Також апелянт вважає, що враховуючи, що Відповідач утилізував спірне майно 30 жовтня 2018 року, тому на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, слід нараховувати 3 відсотки річних та індекс інфляції за період із 30 жовтня 2018 року по 1 січня 2021 року на суму 139441 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року справу №903/951/20 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Грязнова В.В., суддя Бучинська Г.Б.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

Водночас 9 квітня 2021 року від директора Позивача (Мельничук Л.М.) надійшла апеляційна скарга на рішення Господарського суду Волинської області від 9 березня 2021 року в справі №903/951/20 в якій, з підстав, висвітлених в ній, Позивач просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 09 березня 2021 року в справі №903/951/20 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу директор Позивача, зокрема виходив з того, що Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність його вини у заподіянні Позивачу шкоди.

Позивач вказав, що в справі №903/580/18 за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння були встановлені обставини щодо права власності Позивача на кіоск та судова колегія прийшла до висновку, що позовні вимоги щодо витребування на користь Позивача, з незаконного володіння Відповідача вказаного майна та вказано, що такі вимоги підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню. Було винесено судове рішення, яким витребувано на користь Позивача з незаконного володіння Відповідача торговий кіоск, що був демонтований 17 липня 2017 року (за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1) та належить Позивачу на праві власності. Відповідач знав про наявність даної справи, адже позовна заява у справі №903/580/18 надійшла до Господарського суду Волинської області 15 серпня 2018 року, а утилізовано майно 30 жовтня 2018 року. Позивач ще раніше направляв на адресу Відповідача позовну заяву разом з додатками, і вже тоді Відповідач мав би усвідомлювати, що Позивач проявляє реальний інтерес до отримання від Відповідача спірного майна в натурі, оскільки пред`явив віндикаційний позов. Тобто Відповідач не міг не припускати, що Позивач цілеспрямовано планує захистити своє право на майно.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року справу №903/951/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою поданою представником Позивача та апеляційною скаргою поданою директором Позивача. Запропоновано Відповідачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання Позивачу в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу подану представником Позивача та апеляційну скаргу подану директором Позивача, які подані на рішення Господарського суду Волинської області від 09 березня 2021 року в справі №903/951/20 для спільного розгляду.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 1 червня 2021 року надійшов відзив від Відповідача, в котрому проси залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також вказав, що зазначений в наказі Господарського суду Волинської області №903/580/18 від 1 квітня 2019 року торговий кіоск утилізовано, а тому виконати даний наказ є неможливим. Крім того, Відповідач вказав, що у рішенні суду по справі №803/63/18 між тими самими сторонами і про той самий предмет, було зазначено про відсутність протиправність дій зі сторони Відповідача.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/951/20 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2270 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 227000 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 13 квітня 2021 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/951/20 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 14 червня 2021 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстнації прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити частково, стягнути з Відповідача збитки в сумі 65000 грн. В стягненні 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат, а також 74441 грн збитків (які складають вартість товарів) суд вирішив відмовити.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 353-3 від 18 червня 2014 року було погоджено Позивачу розміщення стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квітів та преси) на вул. Карпенка-Карого (зупинка громадського транспорту біля ТЦ «Караван») на термін 2 роки (том 1, а.с. 52).

25 червня 2014 року між Житлово-комунальним підприємством № 11 (як виконавцем) та Відповідачем (як замовником) укладено договір на прибирання території №19, за умовами якого Відповідач передає, а виконавець приймає на обслуговування територію біля стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квітів та преси) по вул. Карпенка-Карого» (зупинка громадського транспорту біля ТЦ «Караван») у м. Луцьку (том 1, а.с. 53).

17 липня 2014 року між Позивачем та фізичною особою - підприємцем Лівщун Людмилою Миколаївною (підрядник) було укладено договір підряду (том 1, а.с. 56 57).

Згідно з умовами договору підряду, підрядник зобов`язався виконати за завданням Позивача наступну роботу: виготовити із власних матеріалів та своїми засобами металеву конструкцію орієнтовною площею 7,5 кв.м., придатну для подальшого її використання Позивачем в якості тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у двомісячний строк з моменту укладення договору, а Позивач зобов`язався прийняти га оплатити виконану роботу.

Пунктом 1.5 договору підряду передбачено, що прийняття роботи Позивачем здійснюється шляхом укладення та підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно з актом приймання-передачі, підписаним сторонами 1 серпня 2014 року, підрядник передав Позивачу конструкцію (малу архітектурну форму у вигляді стаціонарної тимчасової споруди), цільове призначення якої - торгівельний кіоск для провадження підприємницької діяльності, матеріал - метал, довжина - 3м., ширина-2,5 м., висота-3,1 м., площа - 7,5 м., ціна об?єкта - 65 000 грн (том 1, а.с. 58).

18 червня 2014 року виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №353-3 "Про розміщення Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" тимчасової споруди на вул. Карпенка-Карого", відповідно до якого Позивачу було погоджено розміщення стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квитків та преси) на вул. Карпенка-Карого (зупинка громадського транспорту біля ТЦ "Караван") на термін 2 роки.

25 червня 2014 року між Житлово-комунальним підприємством № 11 та Позивачем укладений договір на прибирання території №19 (том 1, а.с. 53).

Управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради Позивачу на даний об`єкт 13 березня 2015 року був виданий паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, реєстраційний №167-б/н-15 (тс), терміном дії до 18 червня 2016 року.

У кіоску, що розташований за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а (біля зупинки громадського транспорту ТЦ «Караван») Позивач здійснював свою підприємницьку діяльність.

Ці обставини були встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в справі №903/580/18 за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння (том 1, а.с. 18-21). Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2019 року вказане рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 678-10 від 2 листопада 2016 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул.Карпенка-Карого, 1а» зобов`язано Позивача протягом 7 днів з дати ухвалення цього рішення демонтувати тимчасову споруду, що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів на вул. Карпенка-Карого, 1а (кіоск «Ситий тато»), та відновити благоустрій території; доручено Відповідачу у разі невиконання Позивачем робіт з демонтажу кіоску демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод (том 1, а.с. 122).

Не погоджуючись з рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 678-10 від 2 листопада 2016 року, Позивач звернулось до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про визнання рішення протиправним.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року в справі №161/14790/16-а, в задоволенні адміністративного позову Позивача до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним рішення № 678-10 від 2 листопада 2016 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд встановив, що тимчасова споруда була встановлена самовільно, не має фундаменту, а тому не є нерухомістю і її можливо перенести в інше місце без завдання для неї шкоди.

Міськрайонний суд зазначив, що у виконавчого комітету Луцької міської ради були достатні правові підстави для доручення Відповідачу демонтувати тимчасову споруду у разі невиконання Позивачем пунктом 1 цього рішення.

Також в даному рішенні суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки оскаржуване рішення прийнято у відповідності, спосіб та у межах встановлених законодавством, що в свою чергу не порушило право власності чи будь яких охоронюваних законом інтересів Позивача.

17 липня 2017 року працівниками Відповідача проведено демонтаж торгового кіоску (за адресою: м.Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а) за результатами якого складено протокол демонтажу № 0015-17, в якому зазначено, що наявне майно передано на зберігання для збереження цілісності та схоронності на відповідний майданчик за адресою: Волинська область, Луцький район, село Княгининок, вул. Бригадний двір, 31 (том 1, а.с. 130-131).

Також у цьому протоколі міститься опис демонтованої тимчасової споруди: торговий кіоск «Ситий тато», облицьований металопрофільними листами, коричневого кольору, три стінки якого складаються із скляної вітрини, наявні значні корозійні і деформаційні пошкодження, холодильник білого кольору в металевому каркасі.

17 липня 2017 року директор Позивача звернувся до Відповідача із клопотанням про повернення кіоску та майна.

6 листопада 2017 року (том 1, .с. 132) та 21 грудня 2017 року (том 1, а.с. 136) Позивач звертався з заявами до секретаря міської ради (зареєстровані відділом звернень громадян ЦНАП Луцької міської ради 7 листопада 2017 року № М-3205/4-045 та 21 грудня 2017 року № М-3205/5-240) про надання роз?яснень щодо демонтажу та повернення кіоску, що знаходився на вул. Карпенка-Карого, 1а. На ці звернення надано відповіді від 24 листопада 2017 року № М-3205/4-045 (в якій зазначено про те, що вартість демонтажу самовільно встановленого кіоску становить 4120 грн, 1 день збереження демонтованого об`єкта на майданчику для тимчасового зберігання становить 27 грн; том 1, а.с. 133) та від 11 січня 2018 року № М-3205/5-240.

Відповідач листами від 20 листопада 2017 року № 27-25/1957 (том 1, а.с. 134; відсутні докази направлення такого листа на адресу Позивача) та від 19 грудня 2017 року № 27-14/2131 (том 1, а.с. 135; доказ отримання на звороті а.с. 135) повідомив Позивача про вжиття ним заходів для повернення демонтованого об`єкту.

По факту проведення демонтажу Відповідач виставив рахунок Позивачу за демонтаж та зберігання кіоску, який був оплачений Позивачем, згідно з квитанцією № 67 від 20 грудня 2017 в сумі 8332 грн (том 1, а.с. 137).

Листами від 2 лютого 2018 року №27-24/147 (том 1, а.с. 140) та від 23 квітня 2018 року №24-24/565 (том 1, а.с. 141) Відповідач повідомив Позивача про необхідність вжиття ним заходів щодо повернення демонтованої тимчасової споруди, оскільки підстав для зберігання вказаного об?єкта у Відповідача немає.

Ці обставини були встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в справі №903/580/18 та на підставі частини 4 статті 75 ГПК України та не потребують повторного доказування.

Вважаючи дії Відповідача щодо демонтажу 17 липня 2017 року тимчасової споруди (кіоску) протиправними, Позивач оскаржив їх до адміністративного суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року у справі №803/63/18 в задоволенні позову Позивача до Відповідача про визнання дій протиправними щодо демонтажу 17 липня 2017 року тимчасової споруди (кіоску), що знаходився за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а, та стягнення завданої шкоди в розмірі 98 379 грн 22 коп. відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року в справі № 803/63/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року в справі №803/63/18 встановлено, що як слідує з листа Відповідача від 2 лютого 2018 року №27-24/147 Позивачу на підставі звернення, після сплати рахунку за проведений демонтаж 20 грудня 2017 року, було надано доступ до території тимчасового зберігання у с. Княгининок для повернення об`єкту демонтажу. Проте, Позивачем цього не було здійснено.

Позивач враховуючи обставини встановленні судовими актами по справі №903/580/18 (щодо належності Позивачу утилізованого Відповідачем кіоску на праві власності) та факту утилізації цього майна звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з Відповідача збитків в розмірі 139441 грн, 9100 грн трьох відсотків річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиві, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України: учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

В силу дії статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Ураховуючи положення статті 74 Господарсько процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Виходячи із аналізу вищеописаних норм діючого законодавства, оцінюючи докази подані на підтвердження розміру, завданих збитків та досліджуючи заперечення апеляційної скарги колегія суддів досліджує склад збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення.

Позивач звернувся з вимогою про стягнення з Відповідача 139 441 грн збитків, заподіяних знищенням торгового кіоску та майна, яке було в ньому.

До складу збитків Позивач включає вартість кіску в розмірі 65000 грн та вартість майна, яке знаходилось в кіоску в сумі 74441 грн (морозильна камера SD 400 «Геркулес» 12 000 грн; морозильна камера №705300242 в комплекті 10 000 грн; балон СО2 - 5000 грн; кег короб високий 50 (для квасу, лимонаду) - 8500 грн; вага (30 кг.) - 500 грн; кавовий апарат «Saeko Roal Capucsno» - 3500 грн; холодильна установка «Катюша» - 5000 грн; заторна головка «Корт» (2 шт.) 1000 грн; балон СО2 - 1500 грн; редуктор СО2 - 500 грн; кег (4 шт.) - 7200 грн; кавовартка «Saeko Roal Capucsno» - 5000 грн).

Досліджуючи склад збитків та право Позивача на звернення з даним позовом, колегія суддів досліджує правову природу майна, вартістю якого обгрунтовано позов.

17 липня 2014 року між Позивачем (Замовник) та фізичною особою підприємцем Лівщун Людмила Миколаївна (Підрядник) укладено Договір підряду, відповідно до умов якого Підрядник зобов`язується виконати за завданням Позивача наступну роботу: виготовити із власних матеріалів та своїми засобами металеву конструкцію орієнтовною площею 7,5 кв.м., придатну для подальшого її використання замовником в якості тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у двомісячний строк з моменту укладення даного Договору, а Позивач зобов`язався прийняти га оплатити виконану роботу.

Пунктом 1.5 Договору підряду передбачено, що прийняття роботи Позивачем здійснюється шляхом укладення та підписання Сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт, який є невід`ємною частиною даного Договору (том 1, а.с. 56-57).

Згідно з актом приймання-передачі, підписаним сторонами 1 серпня 2014 року, Підрядник передав Позивачу конструкцію (малу архітектурну форму у вигляді стаціонарної тимчасової споруди), цільове призначення якої - торгівельний кіоск для провадження підприємницької діяльності, матеріал - метал, довжина - 3м., ширина-2,5 м., висота-3,1 м., площа - 7,5 м., ціна об`єкту - 65 000 грн (том 1, а.с. 58).

13 травня 2015 року Управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради на даний об`єкт Позивачу видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, реєстраційний №167-б/н-15 (тс), терміном дії до 18 червня 2016 року.

Згідно з статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, беручи до уваги укладений між Позивачем та ФОП Лівщун Л. М. Договір підряду від 17 липня 2014 року, судова колегія враховує, що власником демонтованої спірної споруди (кіоску) на даний час являється Позивач, про що також не заперечується сторонами у даній справі.

Судом встановлено, факт вилучення у Позивача спірного кіоску працівниками Відповідача, що підтверджується протоколом демонтажу № 0015-17 від 17 липня 2017 року.

Суд констатує, що примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 Цивільного кодексу Кодексу.

Згідно з статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що Позивач є власником торгового кіоску, який був демонтований, а оплата за демонтаж та зберігання даної тимчасової споруди здійснена Позивачем, згідно з квитанцією № 67 від 20 грудня 2017 року, то у Відповідача відсутнє право на утримання спірного майна та неповернення його Позивачу.

Водночас виносячи дане рішення апеляційний господарський суд враховує факт того, що Відповідач здійснив утилізацію майна Позивача під час розгляду судом справи про витребування даного майна (на що місцевий господарський суд не звернув увагу), з огляду на що колегія суду вважає, що така утилізація під час наявності судового спору і є протиправною поведінкою Відповідача.

При цьому в справі №903/580/18 (за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння) були встановлені обставини щодо права власності Позивача на (утилізований працівниками Відповідача) кіоск та судова колегія прийшла до висновку, що позовні вимоги щодо витребування на користь Позивача, з незаконного володіння Відповідача вказаного майна, є такими, які підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню. Вказаним рішенням витребувано на користь Позивача з незаконного володіння Відповідача торговий кіоск, що був демонтований 17 липня 2017 року (за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1) та належить Позивачу на праві власності.

Згідно з частинами 4, 7 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Судовими рішеннями у справі № 903/580/18 встановлено факт, що має істотне значення та не підлягає повторному доказуванню під час вирішення даного спору, а саме факт належності утилізованого працівниками Відповідача майна на праві власності Позивачу та відсутність у Відповідача права на утримання спірного майна та неповернення Позивачу.

Окрім того, заборона на вчинення працівниками Відповідача дій щодо утилізації кіоску, на час розгляду справи №903/580/18, була зазначена в ухвалі Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2018 року, якою було частково задоволено заяву Позивача від 29 жовтня 2018 року про забезпечення позову та ухвалено до набранням рішенням законної сили по справі №903/580/18 (за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння) заборонити Відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на знищення, пошкодження чи передачу кіоску третім особам (том 1, а.с. 26-27).

З даного на переконання апеляційного господарського суду також вбачається протиправність поведінки Відповідача (на що місцевий господарський суд також не звернув увагу), адже утилізація відбулася в період між подачею вказаної заяви та її задоволенням.

При цьому, з даної ухвали слідує, що Позивач 29 жовтня 2018 року подав через відділ документального забезпечення та контролю заяву про забезпечення позову, обгрунтовуючи її тим, що 26 жовтня 2018 року працівниками Відповідача було вручено Позивачу лист №27.17/1564 від 26 жовтня 2018 року з попередженням про здачу кіоску на металобрухту випадку несплати Позивачем рахунку на оплату коштів за зберігання тимчасової споруди кіоску.

Разом з тим, колегія суддів ще раз наголошує на тому, що як Позивач так і Відповідач в даній справі, на момент вчинення працівниками Відповідача дій щодо утилізації майна Позивача (30 жовтня 2018 року) знали, що на розгляді Господарського суду Волинської області перебуває справа за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння №903/580/18 (зважаючи на те, що Позивач звернувся до суду з даним позовом ще в серпні 2018 року).

Суд апеляційної інстанції вказує, що такі дії Відповідача (в розрізі з висновками місцевого господарського суду в оспорюваному рішенні) по суті дискредитують інститут захисту особи чиї права порушуються органом владних повноважень і у разі не скасування такого рішення апріорі призведе до порушення принципу верховенства права (апріорі є неприпустимим знищення майна особи державними чи комунальними органами, тим більше під час спроби повернення в судовому порядку даною особою свого мана) та порушує право Позивача вільно володіти майном.

Крім того, Положенням про Департамент муніципальної варти, затвердженого рішенням виконкому Луцької міської ради №36/22 від 22 грудня 2017 року (на яке покликається Відповідач як на підставу законності своїх дій щодо утилізації кіоску) не передбачено повноважень Відповідача щодо вчинення будь-яких дій спрямованих на утилізацію демонтованого ними майна (і не можу бути вищим за право власності особи).

Водночас, в матеріалах справи відсутнє рішення Відповідача чи уповноваженої особи про вчинення працівниками Відповідача дій щодо утилізації майна Позивача, зокрема, шляхом здачі на металобрухт.

При цьому, відповідно до пункту 3 Програми впорядкування малих архітектурних форм, тимчасових споруд, металевих та дерев`яних конструкцій в територіальній громаді міста Луцька (яким обгрунтовує Відповідач порядок своїх дій щодо утилізації майна Позивача) демонтовані тимчасові споруди, малі архітектурні форми, конструкції будуть перевозитись на майданчик для тимчасового зберігання та передаватимуться відповідальній особі на зберігання. Дані об`єкти видаватимуться власнику або його представнику після оплати ним збитків, понесених під час проведення демонтажу, перевезення, розвантаження та зберігання. Якщо власник споруди протягом 90 календарних днів не звернеться до департаменту муніципальної варти або не вживе заходів щодо її повернення, така споруда утилізовується шляхом здачі на металобрухт. Кошти від утилізації перераховуватимуться на цільовий фонд бюджету територіальної громади міста.

Із аналізу даного пункту вбачається алгоритм дій: якщо власник споруди протягом 90 календарних днів не звернеться до департаменту муніципальної варти або не вживає заходів щодо її повернення, то така споруда утилізовується шляхом здачі на металобрухт.

В той же час, доказами долученими до матеріалів справи підтверджується обставини того, що Позивач неодноразово звертався до Відповідача із листами щодо кіоску (зокрема лист від 6 листопада 2017 року (а.с. 132); 21 грудня 2017 року (а.с. 136); лист від 17 жовтня 2018 року (а.с. 156)) на які Відповідач неодноразову надавав відповідь. Крім того Позивач здійснив оплату за демонтаж та тимчасове зберігання металевої споруди, що не заперечується зі сторони Відповідача. Також, Позивач відстоював своє право на металеву споруду та проведення господарської діяльності шляхом звернення до суду з численними позовами (№161/14790/16-а; 803/63/18; 903/580/18) до Відповідача, де в одній із справ, винесено ухвалу про заборону Відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на знищення, пошкодження чи передачу кіоску третім особам.

Відтак, Позивач починаючи з січня 2017 року (з справи про оскарження рішення Луцької міської ради від 2 листопада 2016 року «про визнання протиправним рішення №678-10 від 2 листопада 2016 року) постійно перебував в судових процесах щодо відновлення, порушеного, на його думку, права щодо повернення металевої конструкції, належної Позивачу на праві власності.

Між тим, в юридичній площинні існують судові рішення щодо задоволення позовних вимог Позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: витребувано на користь Позивача з незаконного володіння Відповідача торговий кіоск, що був демонтований 17 липня 2017 року (за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1) та належить Позивачу на праві власності. Відтак в даній справі було зазначено саме про незаконне володіння Відповідачем вказаним майном.

Крім того, згідно з преамбулою та статтею 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" і від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 903/580/18, яке 25 лютого 2019 року набрало законної сили та є остаточним, не може бути поставлено під сумнів.

Оскаржуване ж судове рішення не лише ставить під сумнів описане вище судове рішення, але й захищає дії Відповідача спрямовані на порушення права Позивача та спрямовані на невинесення в майбутньому рішення, що розглядалося в справі №903/580/18. При цьому судові рішення та докази в справі вказують на обізнаність Відповідача про розгляд справи про витребування майна.

Проте наразі існує Постанова про закінчення виконавчого провадження по справі №903/580/18 з огляду на те, що торговій кіоск, який згідно рішення суду необхідно було витребувано на користь Позивача, знищений, а тому виконавче провадження підлягає закінченню (том 1, а.с. 49).

Крім того, апеляційний господарський суд наголошує на факті того, що Позивач своєю заявою від 26 грудня 2017 року звертався до Відповідача із проханням утриматися від вчинення будь-яких дій щодо демонтованої споруди до завершення слідчих дій (том 1, а.с. 43; доказ направлення на звороті а.с. 43).

Усі вищенаведені дії Позивача на переконання колегії суддів свідчать про те, що Позивач впродовж 90 календарних днів звертався до Відповідача та вживав заходів щодо повернення належного йому на праві власності кіоску, що нівелює доводи Відповідача щодо застосування до даних правовідносин пункту 3 Програми впорядкування малих архітектурних форм, тимчасових споруд, металевих та дерев`яних конструкцій в територіальній громаді міста Луцьк.

Водночас, як вже вказано вище, всі вищевказані обставини свідчать про протиправність дій Відповідача спрямованих на порушення права Позивача щодо володіння і подальшого користування спірним кіоском.

Відтак на переконання колегії апеляційного господарського суду такими діями Відповідача установлено факт заподіяння Позивачу збитків у вигляді знищення належного йому майна, що сталося внаслідок невиконання Відповідачем судових рішень по справі №903/580/18 (в тому числі й ухвали про забезпечення позову) та відсутність підстав для вчиненням Відповідачем дій щодо утилізації майна, яке належить на праві власності Позивача, а тому позов про стягнення збитків з Відповідача в розмірі вартості утилізованого кіоску 65000 грн є обгрунтованим та підставним.

Що ж стосується покликання Відповідача у відзиві на справу №803/63/18 (за позовом Позивача до Відповідача про визнання дій протиправними та відшкодування завданої шкоди; том 1, а.с. 142-153), як на справу в якій були встановлені обставини щодо відсутності протиправної поведінки працівників Відповідача та відповідно є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів вважає такі твердження безпідставними з огляду на таке.

По-перше, рішення в справі №803/63/18 Волинським окружним адміністративним судом було винесено 6 березня 2018 року, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року, утилізація ж кіоску працівниками Відповідача була проведена 30 жовтня 2018 року, тобто на момент винесення судових актів по справі №803/63/18 кіоск ще не був утилізований, а лише був демонтований та знаходився на майданчику для тимчасового зберігання.

По-друге, розглядаючи адміністративну справу суди не досліджували дії працівників Відповідача щодо утилізації майна, яке належить на праві власності Позивачу, з огляду на його існування та відсутність на момент розгляду справи №803/63/18 обставин утилізації такого майно.

По-третє, в справі №803/63/18 досліджувалися обставини правомірності дій працівників Відповідача щодо демонтажу кіоску (том 1, а.с. 143) Позивача (а не дій пов`язаних із утилізацією такого майна).

По-четверте, рішення в справі №903/580/18 (за позовом Позивача до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння) в часових рамках було винесено набагато пізніше (19 листопада 2018 року) а ніж рішення в справі №803/63/18 (том 1, а.с. 142), тобто на момент розгляду справи №803/63/18 не існувало в юридичній площинні рішення суду щодо витребування майна Позивача від незаконного володіння Відповідачем.

В той же час, що стосується збитків в сумі 74 441 грн, то колегія суду зауважує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, Позивач у встановленому законом порядку не довів розміру заподіяних йому збитків на суму 74441 грн (139441 65000), оскільки належними та допустимими доказами не довів наявності в утилізованому кіоску майна на цю суму (в акті чи будь-якому іншому доказі відсутні підтвердження перебування цього майна в кіоску під час його демонтажу).

Договір поставки №5 від 4 червня 2016 року, яким Позивач доводить наявність майна в кіоску, свідчить лише про досягнення між сторонами, що його уклали, домовленості про передачу товару Позивачу.

Інші ж долучені Позивачем до матеріалів справи докази, зокрема, видаткова накладна №ТХ-0001576 від 12 червня 2017 року, видаткова накладна №ТХ-0001354 від 18 листопада 2016 року, видаткова накладна №195 від 10 липня 2017 року про передачу товару від продавця до покупця Позивача; акти списання №1, №2, №3 від 17 липня 2017 року; акти списання №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 від 23 серпня 2017 року свідчать лише про списання товару у зв?язку з непридатністю, та не підтверджують обставини знаходження саме цих товарів в утилізованому Відповідачем торговому кіоску.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року в справі №803/63/18 встановлено, що директор Позивача - Мельничук Л.М. забирала з демонтованого кіоску речі, про що власноручно написала в розписці від 17 липня 2017 року; а частину речей забрала з кіоску 23 липня 2017 року.

Згідно з частинами 4, 7 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відтак, Позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому збитків на суму 74441 грн, яка складається з вартості товарів, які на переконання Позивача, знаходилися в утилізованому кіоску, що свідчить про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з Відповідача збитків в сумі 74 441 грн. Відтак, колегія суду відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків в сумі 74 441 грн (вартість товарів в кіоску).

У світлі спірних правовідносин суд враховує також рішення ЄСПЛ у справі "Графов проти України" у пункті 32 якого вказано, що оскаржувані дії, які призвели до позбавлення заявника його майна та ненадання йому відшкодування шкоди, становили втручання, яке мало розглядатись у світлі загального правила, наведеного у першому реченні першого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном"(див. аналогічний підхід у рішеннях у справах "Беєлер проти Італії"[ВП] (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, пункт 106, ЄСПЛ 2000-I, та "Гладишева проти Росії" (Gladysheva v. Russia), заява № 7097/10, пункт 71, від 6 грудня 2011 року).

У пункті 37 цього ж ЄСПЛ нагадує, що необхідність виправити стару "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій державного органу влади (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovа and Pinc v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, ЄСПЛ 2002 VIII). Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб (див., mutatis mutandis, згадане рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovа and Pinc v. the Czech Republic), пункт 58, та рішення у справах "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, від 13.12.2007; та "Трґо проти Хорватії" (Trgo v.Croatia), заява № 35298/04, пункт 67, від 11.06.2009). У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки (див., наприклад, згадане рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 69), але й може також вимагати виплату належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування власникові майна(див. згадані рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovа and Pinc v. the Czech Republic), пункт 53, "Гладишева проти Росії" (Gladysheva v. Russia), пункт 80, та рішення у справі "Максименко та Герасименко проти України" (Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine), заява № 49317/07, пункт 64, від 16.05.2013).

За таких обставин, враховуючи, що Позивачем належними та допустимими доведено факту наявності збитків та їх розмір в сумі 65000 грн, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками, колегія суду прийшла до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково, в частині стягнення збитків в сумі 65000 грн, та відмовляє у стягненні 74441 грн. збитків в зв`язку із недоведеністю розміру збитків в цій частині.

Відповідно, апеляційний господарський суд скасовує оспорюване рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Окрім того, Позивач просив також стягнути з Відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп.. збитків, завданих інфляцією, які Позивач нараховує від суми коштів в розмірі 139 441 грн., починаючи з 30 жовтня 2018 року, коли було утилізовано кіоск.

Позивач нараховує інфляційні та річні на суму збитків, які за своєю юридичною природою є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням.

В той же час, частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України застосовується коли боржник прострочив виконання саме грошового зобов`язання.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відтак, колегія суддів констатує про неможливість поширення дії частини 2 статті 625 ЦК України на правовідносини в даній справі, що виникли у зв`язку із відшкодуванням збитків, з огляду на різну правову природу суми, на яку нараховуються річні та інфляційні втрати.

З огляду на вказане колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат, є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом проте з інших підстав, відтак апеляційний господарський суд змінює оспорюване судове рішення в цій частині в мотивувальній його частині.

Водночас апеляційний господарський суд ще раз констатує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У Рішенні Європейського суд з прав людини від 2 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України" суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом".

За приписами частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

У рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначено, що відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правові аксіоми визначають як загальні положення, які сприймаються як самоочевидні істини, не потребують доведення та відображають загальнолюдський зміст права.

Однією із правових аксіом у судочинстві називають, зокрема, Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem, що означає "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується факт заподіяння Позивачу збитків шляхом вчинення Відповідачем протиправних дій щодо утилізації кіоску вартістю 65000 грн, який належить на праві власності Позивачу, а в цілому доведено розмір збитків в сумі вартості утилізованого майна, апеляційний суд керуючись принципами цивільного права: справедливість, добросовісність, розумність та однією із аксіом цивільного судочинства Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris прийшов до висновку, що право власності Позивача на майно (яке було витребувано з незаконого володіння Відповідача) яке не існує в юридичній природі з огляду на його знищення, підлягає відновленню шляхом стягнення збитків, які складають вартість утилізованого майна, а саме в сумі 65000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційних скаргах щодо утилізації кіоску вартість 65000 грн підставними, документально обґрунтованими, такими, що підтверджені належними та допустимими доказами.

В іншій частині апеляційна скарга Позивача щодо стягнення 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат, а також 74441 грн збитків, які складають вартість товарів є безпідставною та необгрунтованою, а тому колегія суддів залишає її без задоволення в цій частині.

Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Волинської області від 9 березня 2021 року в справі №903/951/20 та приймає нове рішення, яким позов задоволює частково та стягує з Позивача на користь Відповідача збитків в суму 65000 грн.. У задоволенні позовних вимог в стягнення 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп.. інфляційних втрат, а також 74441 грн збитків, які складають вартість товарів, суд апеляційної інстанції відмовляє повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторони, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу, подану представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" (Пилипчук В.Ф.) та апеляційну скаргу, подану директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" (Мельничук Л.М.) на рішення Господарського суду Волинської області від 09 березня 2021 року в справі №903/951/20 - задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 09 березня 2021 року в справі №903/951/20 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити частково.

4. Стягнути з Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк" (43000, м. Луцьк, проспект Молоді, будинок №8/3, квартира №802Б, код ) збитків в розмірі 65000 грн.

5. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 9100 грн трьох процентів річних, 12895 грн 36 коп. інфляційних втрат, 74441 грн збитків, які складають вартість товарів - відмовити.

6. Стягнути з Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк" (43000, м. Луцьк, проспект Молоді, будинок №8/3, квартира №802Б, код ) 1693 грн 18 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та 979 грн 80 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви.

7. Доручити Господарському суду Волинської області видати відповідні накази.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

9. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

10. Справу №903/951/20 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Бучинська Г.Б.