ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Справа№ 911/3121/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Руденко М.А.

Зубець Л.П.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 25.05.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар"

на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 р.

у справі № 911/3121/20 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар",

до фізичної особи - підприємця Борцової Ольги Владиславівни

про стягнення 526 683,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пономар" (далі по тексту - ТОВ "Пономар") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця Борцової Ольги Владиславівни (далі по тексту - ФОП Борцова О.В.), в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 526 683,94 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, а також покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.02.2018 між ТОВ "Пономар" (продавець) та ФОП Борцовою Ольгою Владиславівною (покупець) було укладено договір № 23019 купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власність продукцію - блоки грибного міцелію, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продукцію. Позивач протягом лютого-квітня 2018 передав партіями товар на умовах ЕXW (склад продавця) на загальну суму 543576,00 грн., який відповідач оплатила частково в сумі 107 712,00 грн., відтак за відповідачем обліковується прострочена заборгованість в розмірі 435 864,00 грн., за наявності якої позивачем нараховано відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних в розмірі 33 907,00 грн. (24.02.2018 - 13.10.2020) та 56 912,94 грн. інфляційних втрат (березень 2018 - вересень 2020).

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар" задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Борцової Ольги Владиславівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар" 442,66 грн. (чотириста сорок дві гривні шістдесят шість копійок) 3% річних; 2056,00 грн. (дві тисячі п`ятдесят шість гривень нуль копійок) інфляційних втрат; 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні нуль копійок ) судового збору. Наказ видано після набрання рішенням законної сили. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар" на користь Фізичної особи - підприємця Борцової Ольги Владиславівни 9131,47 грн. (дев`ять тисяч сто тридцять одну гривню сорок сім копійок) витрат на правову допомогу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пономар" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар".

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2021 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), Зубець Л.П., Руденко М.А.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пономар" просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 посилаючись на те, що повний текст оскаржуваного рішення не було надано позивачу в день його проголошення, в судовому засіданні 01.03.2021 було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, повний текст рішення було складено судом лише 26.03.2021 року. Зазначене судове рішення було отримано представником позивача адвокатом Краснокутською Н.М. 26.03.2021 року на електрону адресу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Пономар" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 25.05.2021 р. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20.

18.05.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 без змін.

Представник позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року по справі № 911/3121/20 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача у поясненнях, наданих у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 15.02.2018 між ТОВ "Пономар" (продавець) та ФОП Борцовою О.В. (покупець) було укладено Договір №23019 купівлі-продажу (далі - Договір), до умов якого:

- продавець зобов`язується передати у власність покупця продукцію (блоки грибного міцелію пророщені), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію (пункт 1.1);

- передача кожної партії продукції здійснюється продавцем на умовах EXW (склад продавця) (пункт 4.3);

- оплата продукції здійснюється покупцем по безготівковому розрахунку шляхом 100% передоплати не пізніше ніж за два робочі дні до моменту передачі продукції (пункти 5.2, 5.3);

- договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019 (пункт 10.1).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

За частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Інше встановлено пунктом 5.2 та 5.3 Договору, які передбачають поставку на умовах 100% передоплати не пізніше ніж за два робочі дні до моменту передачі товару. Разом із тим, позивач без отримання передоплати поставив, а відповідач прийняв товар за витратними накладними та відповідними ним ТТН, а саме:

від 24.02.2018 №1617 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 24.02.2018 №Р1617);

від 25.02.2018 №1618 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 25.02.2018 №Р1618).

Відповідно до частин 1, 4 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із частиною 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

В порядку статей 538, 692 ЦК України у зв`язку із прийняттям 24.02.2018 та 25.02.2018 виконання зобов`язання з поставки, у відповідача 26.02.2018 (оскільки 24.02.та 25.02.2018 припадають на вихідні) настав обов`язок з повної оплати отриманого товару, а з 27.02.2018 настало прострочення.

Як свідчить додана до матеріалів справи банківська виписка, ФОП Борцова О.В. оплатила отриманий товар у сумі 107712,00 грн. 18.04.2018.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК, відтак, обмеження нарахування шістьма місяцями відповідно до ст. 232 ГК України до 3% річних та інфляційних втрат не застосовується.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних та інфляційних втрат за вищевказаними поставками на загальну суму 107712,00 грн., за період з 27.02.2018 по 17.04.2018 включно, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з відповідача на користь позивача за вказаними поставками належить до стягнення 3% річних в сумі 442,66 грн. та інфляційні втрати в сумі 2056,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що поставив відповідачу товар за договором ще на 435 824,00 грн., а саме за витратними та товарно-транспортними накладними:

від 24.02.2018 №1617 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 24.02.2018 №Р1617);

від 25.02.2018 №1618 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 25.02.2018 №Р1618).

від 02.03.2018 №1832 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 02.03.2018 №Р1832);

від 03.03.2018 №1833 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 03.03.2018 №Р1833);

від 09.03.2018 №2069 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 09.03.2018 №Р2069);

від 10.03.2018 №2070 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 10.03.2018 №Р2070);

від 02.04.2018 №2920 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 02.04.2018 №Р2920);

від 11.04.2018 №3233 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 11.04.2018 №Р3233);

від 17.04.2018 №3410 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 17.04.2018 №Р3410);

від 18.04.2018 №3423 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 18.04.2018 №Р3423).

Позивач твердить, що відповідач прийняла вказані поставки, підписавши накладні, однак станом на час розгляду справи кошти за товар не сплатила, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу 435864,00 грн. та нараховує на вказану прострочену заборгованість 3% річних та інфляційні втрати.

Представник відповідача заперечує факт поставки товару за вказаними накладними та зазначає, що ФОП Борцова О.В., такі документи не підписувала.

Відповідно до частини 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд першої інстанції ухвалою від 21.12.2020 витребував від позивача для огляду оригінали документів, доданих до позовної заяви, на яких ґрунтуються вимоги про стягнення заборгованості, неодноразово попереджав представника позивача про передбачені ст. 91 ГПК України наслідки неподання оригіналів витратних та товарно-транспортних накладних, щодо яких відповідач заперечує факт підписання та факт поставки товару.

Проте, позивачем надано для огляду в судовому засіданні оригінал лише договору №23019 купівлі-продажу від 15.02.2018, а оригінали витратних та товарно-транспортних накладних, за якими заявлено до стягнення заборгованість, представник позивача для огляду не подала, посилаючись на їх втрату товариством "Пономар" при переїзді.

Суд звертає увагу на позицію постанови Верховного Суду, викладену у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19 щодо необхідності дослідження реального руху товару та відображення операцій з купівлі товару у податковому обліку продавця та покупця.

Крім того, під час розгляду справи суд першої інстанції з`ясовував можливу наявність примірників вказаних витратних та товарно-транспортних накладних у інших осіб та відображення вказаних господарських операцій у податковому обліку. З усних пояснень сторін з`ясовано, що покупець ФОП Борцова О.В. є платником єдиного податку, у зв`язку з чим податкові накладні за вищенаведеними витратними накладними не реєструвалися у єдиному реєстрі податкових накладних. Також судом з`ясовано, що у експедитора ФОП ОСОБА_1. не збереглися примірники ТТН, оскільки підписані ФОП Борцовою О.В. витратні накладні та ТТН він повертав працівнику ТОВ "Пономар", про що зазначив у заяві свідка.

Враховуючи викладене та силу прямої вказівки частини 6 ст. 91 ГПК України суд першої інстанції вірно застосував вказану норму і не взяв до уваги при вирішенні спору копії витратних та товарно-транспортних накладних, витребувані судом оригінали яких не були подані, та існування яких інша сторона заперечує.

Також, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги посилання позивача на позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17; у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18; у постанові від 18.11.2019 у справі №902/761/18; у постанові від 04.12.2019 у справі №917/2101/17; у постанові Великої Палати від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц; у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 (за позовом ТОВ "Щедро" (власника вантажу) до ФОП Седельникова К.О. (виконавця) про стягнення збитків, завданих втратою вантажу за договором, укладеним шляхом обміну електронними листами), які є безпідставними, оскільки відносини сторін у вказаних справах не є подібними до даної справи. У зазначених справах позиція Верховного Суду щодо вірогідності доказів не стосувалась письмових первинних бухгалтерських документів, які складаються відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", фіксують факт господарської операції з поставки та рух товарно-матеріальних цінностей, і оригінали яких не були подані на вимогу суду в порядку частин 5 та 6 ст. 91 ГПК України.

Також суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача на постанову Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №904/1975/19, оскільки у даній справі Верховний Суд підтвердив законність відхилення судами клопотання відповідача про огляд оригіналів доданих до позову письмових доказів (актів приймання виконаних підрядних робіт), яке не було достатньо обґрунтованим. Однак з викладеного у вказаній постанові не вбачається наявності права у господарського суду ігнорувати пряму вказівку частини 6 ст. 91 ГПК України не брати до уваги копії письмових доказів, оригінали яких не були подані стороною на вимогу суду, викладену в ухвалі, яка набрала законної сили.

За змістом ст. 208 ЦК України правочини між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем слід вчиняти у письмовій формі, крім тих правочинів, які повністю виконуються у момент їх вчинення (ст. 206 ЦК України).

Сторони на власний розсуд можуть обрати контрагента, укласти договір, та визначити його умови (ст. 627 ЦК України), однак, правила документального відображення господарської операції з поставки та складення первинних документів врегульоване законом і не допускає вільного розсуду сторін правочину.

Предметом позову є стягнення основної заборгованості, інфляційних та річних, нарахованих позивачем за письмовим договором №23019 купівлі-продажу від 15.02.2018, виконання якого має бути зафіксовано у належно складених письмових первинних документах і не може встановлюватися на підставі пояснень представників учасників справи або свідків.

Розглядаючи справу, суд повинен в межах предмету спору встановити факт укладення договору, встановлення та зміст зобов`язальних відносин сторін; факт та дату поставки товару, факт приймання поставки покупцем, вартість товару, строк оплати тощо. Вказані складові у відносинах поставки між суб`єктами господарювання потребують документальної визначеності "до копійки" та не можуть встановлюватися судом з більшим чи меншим ступенем вірогідності.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постанові від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Також судом першої інстанції взято до уваги нотаріально засвідчену заяву від 22.12.2020 свідка ОСОБА_1 , однак із вказаної заяви неможливо встановити дати та суми поставок, відповідність поставленого товару укладеному між позивачем та відповідачем договору, інші факти, що входять до предмету доказування у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідно до частини 6 ст. 91 ГПК України факт поставки товару позивачем за витратними накладними від 24.02.2018 №1617 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 24.02.2018 №Р1617); від 25.02.2018 №1618 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 25.02.2018 №Р1618), від 02.03.2018 №1832 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 02.03.2018 №Р1832); від 03.03.2018 №1833 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 03.03.2018 №Р1833); від 09.03.2018 №2069 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 09.03.2018 №Р2069); від 10.03.2018 №2070 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 10.03.2018 №Р2070); від 02.04.2018 №2920 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 02.04.2018 №Р2920); від 11.04.2018 №3233 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 11.04.2018 №Р3233); від 17.04.2018 №3410 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 17.04.2018 №Р3410); від 18.04.2018 №3423 на суму 55110,00 грн. (ТТН від 18.04.2018 №Р3423) не доведені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного про стягнення з відповідача 442,66 грн. 3% річних та 2056,00 грн. інфляційних втрат, розрахованих за прострочення оплати товару, отриманого за витратними накладними від 24.02.2018 №1617 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 24.02.2018 №Р1617) та від 25.02.2018 №1618 на суму 53856,00 грн. (ТТН від 25.02.2018 №Р1618).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пономар".

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пономар" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 р. у справі № 911/3121/20 - без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 р. у справі № 911/3121/20.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пономар".

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.06.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді М.А. Руденко

Л.П. Зубець