РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.05.2021Справа № 910/21682/15 (910/15921/20)

За позовом першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України

до Державного підприємства "Конярство України"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра"

про визнання правочинів недійсними

В межах справи № 910/21682/15

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін :

Прокурор Київської міської прокуратури Чумаченко А.А.

Від позивача не з`явились

Від відповідача 1 Кушнір С.Л. - представник

Від відповідача 2 Мілевська Я.І. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015.

19.10.2020 перший заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України", підготовче засідання призначено на 13.01.2021.

31.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1.

04.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 2.

Судове засідання 13.01.2021 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Чеберяка П.П. на лікарняному.

25.01.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло пояснення позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.01.2021 розгляд справи призначено на 15.02.2021.

15.02.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.01.2021 розгляд справи відкладено на 03.03.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено заяву першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України до Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" про визнання правочинів недійсними в межах справи № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" до судового розгляду по суті на 05.04.2021.

У судовому засіданні 05.04.2021 оголошено перерву до 19.05.2021.

У судовому засіданні 19.05.2021 прокурор Київської міської прокуратури надав пояснення по суті позову.

Представники відповідачів щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

24.02.2020 між філією «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» було укладено договір № 24/02-20 від 24.02.2020 на виконання послуг (робіт) із боронування з обслуговуючими операціями на землях площею 4660 га та передпосівної культивації з обслуговуючими операціями та землях площею 188,3 га. Загальна вартість робіт складає 2 452 395,00 грн.

27.03.2020 між філією «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» було укладено договір № 27/03-20 від 27.03.2020 на виконання послуг (робіт) із боронування 2-й слід на землях площею 5000 га. Загальна вартість робіт складає 2 500 000,00 грн.

01.04.2020 між філією «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» було укладено договір № 01/04-20-1 на виконання послуг (робіт) із боронування з обслуговуючими операціями, передпосівної культивації з обслуговуючими операціями та посів соняшника з обслуговуючими операціями на землях площею 5145 га. Загальна вартість робіт складає 9 588 250,00 грн.

30.04.2020 між філією «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» було укладено договір № 30/04-20-7 на виконання послуг (робіт) із внесення засобів захисту рослин з обслуговуючими операціями (І, II, III, IV внесення у період з травня по липень 2020 року), міжрядний обробіток соняшнику, десикація соняшнику з обслуговуючими операціями на землях площею 5145 га. Загальна вартість робіт складає 32 693 550,00 грн.

20.05.2020 між філією «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» було укладено договір № 20/05-20-5 на виконання послуг (робіт) із збирання соняшнику (з обслуговуючими операціями) на землях площею 5 144 га. Загальна вартість робіт складає 10 288 000,00 грн.

Перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури вважаючи, що вищевказаними договорами порушено інтереси держави, звернувся до суду в особі Міністерства юстиції України з позовом про визнання їх недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржені договори укладені з порушенням положень Кодексу України з процедур банкрутства та Закону України «Про публічні закупівлі».

Виходячи з системного аналізу приписів статей 19, 1311 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статей 4, 53 Господарського процесуального кодексу України, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, наведене Конституційним Судом України у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 у справі № 1-1/99 розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності.

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу, зокрема, у рішенні від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Російської Федерації".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 923/560/18 вказав, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 07.12.2018 у справі №924/1256/17.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17.

Так, в обґрунтування підстав звернення до суду Перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури зазначив, що порушення інтересів держави полягає в укладанні Державним підприємством «Конярство України» в особі філії «Дніпропетровський кінний завод № 65» п`яти договорів про виконання робіт з обробітку землі на суму 57,5 млн. грн. за відсутності погодження кредиторів та всупереч встановленого Кодексом України з процедур банкрутства та Закону України «Про публічні закупівлі» порядку. При цьому, прокурор послався на неналежне здійснення позивачем - Міністерством юстиції України, як державним органом з питань банкрутства, його обов`язку щодо виявлення та захисту інтересів держави шляхом визнання недійсними договорів, які завдають збитків державі.

Відповідно до приписів ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 3 пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2014 № 228, встановлено, що Міністерство юстиції України є державним органом з питань банкрутства.

Пунктом 2 даного Положення визначено, що Мін`юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно статті 3 Кодексу України з процедур банкрутства Державний орган з питань банкрутства: сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків; організовує систему підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації арбітражних керуючих; встановлює вимоги для отримання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого; формує Єдиний реєстр арбітражних керуючих України, що є складовою частиною Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; встановлює порядок подання арбітражним керуючим державному реєстратору відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо яких відкрито провадження у справі про банкрутство, необхідних для ведення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; встановлює порядок здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих, перевірки організації їх роботи, дотримання ними вимог законодавства з питань банкрутства; встановлює порядок проведення аналізу фінансово-господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства і організовує проведення такого аналізу при відкритті провадження у справах про банкрутство державних підприємств і підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків; визначає та затверджує примірну форму плану санації, реструктуризації; складає на запити суду, прокуратури або іншого уповноваженого органу висновки про наявність ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства; розробляє та затверджує типові документи щодо проведення процедур банкрутства, методичні рекомендації; визначає вимоги до форми та порядку ведення реєстру вимог кредиторів; здійснює інші передбачені законом повноваження.

Положеннями абзацу першого частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено право саме арбітражного керуючого та кредиторів боржника на звернення до суду з позовами про визнання недійсними правочинів боржника, укладених після відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам.

Таким чином, прокурором у позовній заяві не доведено підстав для звернення до суду з вимогами про визнання договорів недійсними, оскільки не доведено факту нездійснення/неналежного здійснення захисту уповноваженим суб`єктом владних повноважень, як виключної підстави його звернення до суду.

Окрім того, як вбачається з доданої до позовної заяви копії звіту про фінансовий стан Державного підприємства «Конярство України» на 31.12.2019, на кінець звітного періоду баланс становить 508 833 000,00 грн.

При цьому, загальна вартість робіт за договором № 24/02-20 від 24.02.2020 склала 2 452 395,00 грн.; загальна вартість робіт за договором № 27/03-20 від 27.03.2020 склала 2 500 000,00 грн.; загальна вартість робіт за договором № 01/04-20-1 від 01.04.2020 склала 9 588 250,00 грн.; загальна вартість робіт за договором № 30/04-20-7 від 30.04.2020 склала 32 693 550,00 грн.; загальна вартість робіт за договором №20/05-20-5 від 20.05.2020 склала 10 288 000,00 грн.

Таким чином, за жодним з оскаржуваних договорів вартість послуг не дорівнює та не перевищує 10% вартості активів Державного підприємства «Конярство України» за даними останньої річної звітності, що виключає віднесення даних правочинів до значних в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Разом з тим, прокурор зазначаючи, що укладені відповідачами оскаржувані правочини є значним та вчинені без одержання згоди комітету кредиторів не надає жодних доказів звернення до розпорядника майна з запитом про те чи була одержана така згода комітету кредиторів на вчинення оскаржуваних правочинів та відповідно відповіді на такий запит.

Доводи прокурора щодо того, що закупівля робіт, виконаних відповідачем 2 за умовами оскаржуваних договорів, мала відбуватися у порядку, визначеному Законом України «Про публічні закупівлі», суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Закон України «Про публічні закупівлі» установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

У чинній на момент укладення спірних договорів редакції, поняття замовника у розумінні Закон України «Про публічні закупівлі» було визначено п. 8 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відповідно до якої, замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядовогради суб`єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав.

З 19.04.2020 Законом № 114-ІХ від 19.09.2019 введено в дію нову редакцію Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції, чинній з 19.04.2020, до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак:

юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;

органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи;

у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Отже, підприємства, установи та організації, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, як за редакцією Закону, чинною до 19.04.2020, так і за редакцією, чинною після 19.04.2020, належать до замовників, які повинні здійснювати закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», за наявності передбачених відповідною нормою ознак. При цьому, з вказаної категорії замовників є виняток - це ті підприємства, установи та організації, які здійснюють діяльність на промисловій чи комерційній основі.

Як вбачається з Положення про філію «Дніпропетровський кінний завод № 65» Державного підприємства «Конярство України», затвердженого наказом Державного підприємства «Конярство України» від 01.07.2020 № 71, Філія є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Конярство України», провадить свою діяльність від імені Державного підприємства «Конярство України» і не має статусу юридичної особи.

Метою створення Філії є здійснення господарської діяльності для одержання прибутку шляхом, зокрема, виробництва продукції рослинництва та тваринництва (п.3.1 Положення).

Предметом діяльності Філії є сукупність виробничих, господарських, комерційних, торгівельно-посередницьких, постачальницько-збутових, фінансових і соціальних функцій, робіт і послуг, які виконуються в інтересах самих виробників та споживачів продукції (п.3.2 Положення).

Майно, що надається Філії, закріплене за Державним підприємством «Конярство України» на праві господарського відання і є державною власністю (п.5.1 Положення).

Філія здійснює користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та законодавства України (п.5.7 Положення).

Відповідно до п.1.1 Статуту Державного підприємства «Конярство України», затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 06.12.2019 № 576, Державне підприємство «Конярство України» засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та є державним комерційним підприємством.

Підприємство створене з метою розвитку конярства в Україні, сприяння реалізації державної політики в сфері конярства, забезпечення ефективного розвитку кінної галузі, популяризації порід коней, вирощування сільськогосподарських культур та ведення тваринництва, здійснення іншої діяльності з метою одержання прибутку (п.3.1 Статуту).

Підприємство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, самостійно планує свою діяльність, несе відповідальність за її наслідки та виконання зобов`язань перед бюджетами, державними цільовими фондами та контрагентами (п.4.5 Статуту).

Майно підприємства є державної) власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (п.6.6 Статуту).

Таким чином, оскільки філія «Дніпропетровський кінний завод № 65» є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Конярство України», провадить свою діяльність від імені Державного підприємства «Конярство України» і не має статусу юридичної особи, а Державне підприємство «Конярство України» є державним комерційним підприємством, створеним з метою одержання прибутку, Державне підприємство «Конярство України» не належить до замовників, які повинні здійснювати закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки його діяльність здійснюється на комерційній основі. Для проведення закупівлі робіт за оскаржуваними договорами кошти державного бюджету не виділялися, а закупівля проводилася виключно на комерційній основі за кошти самого підприємства, отримані від здійснення господарської діяльності.

Згідно з частинами першою - п`ятою статі 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Водночас, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували невідповідність оскаржуваних правочинів вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити сторонам, розпоряднику майна, кредиторам, Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Київській міській прокуратурі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 31.05.2021.

Суддя П.П. Чеберяк