ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 910/16702/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.05.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 (суддя Баранов Д.О., повний текст рішення складено23.02.2021)

за позовом Черкаської міської ради

до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк"

про стягнення 594 173, 31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Черкаська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", в якому просить стягнути з відповідача безпідставно утримані кошти в розмірі 594 173, 31 грн - орендну плату, за користування земельною ділянкою кадастровий номер :05:013:0067.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 позовні вимоги Черкаської міської ради - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на користь міського бюджету міста Черкаси безпідставно утримані кошти в розмірі 594 173 грн. 31 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на користь Черкаської міської ради судовий збір в розмірі 8 912 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

07.04.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Куксов В. В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 клопотання Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про поновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 задоволено та поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20, призначено справу до розгляду на 18.05.2021, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку та встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом десять днів з дня вручення даної ухвали.

26.04.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у відповідності до якого останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просить залишити без змін.

В судовому засіданні 18.05.2021 представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, а оскаржуване рішення скасувати.

В судовому засіданні 18.05.2021 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.08.2016 за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (в подальшому найменування було змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") зареєстровано право власності на нерухоме майно ( реєстраційний номер 11512223), яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :05:013:0067, загальною площею 0, 4837 га по вул. Одеській, 3, м. Черкаси.

Право власності на вказане нерухоме майно відповідач набув на підставі договору іпотеки № 5630 від 08.08.2016.

До часу набуття Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" нерухомого майна, земельна ділянка на якій розташоване нерухоме майно перебувала у користуванні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Нафта-2008".

Рішенням Черкаської міської ради від 22.02.2018 № 2-3032, враховуючи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.2016 № 66319151, а саме: запис про право власності № 16010231 від 20.08.2016, згідно якого власником майна став відповідач, Товариству з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Нафта-2008" припинено право користування земельною ділянкою площею 0,4837 га по вул. Одеській, 3, кадастровий номер :05:013:0067.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Нафта-2008" та Черкаською міською радою на виконання вищезазначеного рішення, 21.07.2018 укладено угоду про розірвання договору оренди землі та підписаний акт приймання - передачі земельної ділянки від 21.07.2018.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.09.2020 № 223404112, датою реєстрації припинення іншого речового права є 10.08.2018.

У відповідності до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.01.2020 № 893/0/25-20, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 4837 кв.м., що розташована в м. Черкаси по вул. Одеській, 3, кадастровий номер :05:013:0067, становить 2 404 617,81 грн.

З матеріалів справи слідує, що відповідач листом від 27.12.2019 № Е.93.0.0.0/0-605 звертався до позивача з проханням оформити право на земельну ділянку кадастровий номер :05:013:0067, на якій розташоване нерухоме майно.

Позивач, у відповідь на вказаний лист повідомив відповідача листом № 816-01-13 від 21.01.2020 порядок оформлення прав на земельну ділянку та запропонував звернутися до Черкаської міської ради для укладання договору про відшкодування збитків.

Однак жодних дій з боку відповідача щодо підписання договору та/або сплати коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та оформлення права на земельну ділянку не здійснено, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача безпідставно утриманих коштів в розмірі 594 173, 31 грн за період з 10.08.2018 по 31.08.2020 на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідача у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі вказує на те, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вказує на те, що з огляду на відсутність між сторонами договірних зобов`язань щодо оренди спірної земельної ділянки у останнього були відсутні правові підстави для здійснення відрахувань коштів на користь позивача.

При цьому, відповідач звертає увагу на те, що позивачем наданий суду розрахунок заборгованості за користування земельною ділянкою АТ КБ "ПриватБанк", проте не надані рішення Черкаської міської ради, на підставі яких такий розрахунок здійснений (п. 1), витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, який би діяв в період 10.08.2018-21.01.2020, докази встановленого розміру відсотку нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідного цільового призначення за 2018, 2019, 2020 роки, а відтак наданий суду розрахунок заборгованості є недоведеним та необґрунтованим належними і достатніми доказами.

У відповідь на вказані твердження відповідача, позивач зазначає, що твердження відповідача щодо відсутності підстав для застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України та щодо відсутності правових підстав для здійснення оплати коштів поза межами договірних зобов`язань є хибними оскільки виникнення цивільних прав і обов`язків виникає не лише з договірних зобов`язань, а й безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Позивач посилається на правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, в яких зазначено, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, на спростування вказаних доводів скаржника матеріали справи містять копію рішення Черкаської міської ради від 27.06.2017 №2-2219 "Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси", разом з рішеннями про внесення змін до цього рішення, а також рішення Черкаської міської ради від 27.06.2019 №2-4690 "Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси", яке набирало чинності з 01.01.2020.

Вказані рішення Черкаської міської ради розміщені на сайті Черкаської міської ради у відкритому публічному доступі.

Скаржник стверджує про відсутність витягів про нормативну грошову оцінку, проте позивач зазначає, що у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19 було зроблено висновок, що формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Таким чином, ні чинним законодавством, ні програмним забезпеченням не передбачено формування витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку за минулі роки.

Отже, враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов до наступних висновків з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 1 та 3 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Місцевим судом вірно встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.09.2020 № 223405059 відповідач 20.06.2016 на підставі договору іпотеки від 08.08.2016 № 5630 набув право власності на об`єкт іпотеки № 01: нежитлове приміщення, автозаправна станція, яка знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Одеській, 3 на земельній ділянці кадастровий номер :05:013:0067.

Крім того встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.09.2020 № 223404112, датою реєстрації припинення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-нафта-2008" іншого речового права щодо користування земельною ділянкою кадастровий номер :05:013:0067 є 10.08.2018.

У відповідності до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Як встановлено ст. 6 Закону України "Про оренду землі", що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Згідно з п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України).

Рішенням Черкаської міської ради від 22.02.2018 № 2-3032, припинено право користування земельною ділянкою площею 0,4837 га по вул. Одеській, 3, кадастровий номер :05:013:0067 та на виконання вищезазначеного рішення, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Нафта-2008" та 21.07.2018 Черкаською міською радою укладено угоду про розірвання договору оренди землі та підписано акт приймання - передачі земельної ділянки від 21.07.2018.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у відповідь на лист відповідача від 27.12.2019 № Е.93.0.0.0/0-605 та листом № 816-01-13 від 21.01.2020 зазначив порядок оформлення прав на земельну ділянку та запропонував звернутися до Черкаської міської ради для укладання договору про відшкодування збитків.

Крім того, з метою уникнення безоплатного користування земельною ділянкою комунальної власності, департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради було підготовлено проект договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) за користування земельною ділянкою, розташованою в місті Черкаси по вул. Одеській, З, без правовстановлюючих документів та листом від 25.03.2020 № 1259-01-25, проект договору направлено на адресу відповідача, про що свідчить відповідний реєстр поштових відправлень, опис вкладення в цінний лист.

Місцевим господарським судом, із наданих позивачем пояснень та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що вказаний лист було отримано представником відповідача 30.03.2020 проте жодних дій з боку останнього щодо укладення відповідного договору вчинено не було.

Апеляційний господарський суд вказує на те, що відповідачем вказані обставини не спростовуються, а відтак визнаються встановленими.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Як встановлено ч.ч. 1 та 2 ст. 93 Земельного кодексу України, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

У відповідності до п. в) ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 125 Земельного кодексу України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 та ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Таким чином, з огляду на викладене вище, відповідач всупереч тому, що 20.08.2016 набув право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Одеській, 3 на земельній ділянці кадастровий номер :05:013:0067, при тому що право орендаря у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-нафта-2008" припинено 10.08.2018, станом на дату звернення позивача до суду не повернув останньому підписаний примірник договору, не сплатив кошти за користування вказаною земельною ділянкою з 10.08.2018 та не оформив права на земельну ділянку.

Беручи до уваги доводи викладені в апеляційній скарзі та відзиві на позовну заяву, апеляційний суд зазначає, що з огляду на те, що відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Натомість предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як передбачено ч. 1 ст. 93 та статті 125 Земельного кодексу України, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч. 1 ст. 96 цього Кодексу).

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч. 2 ст.120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Зазначена правова позицію викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд правомірно погодився з доводами позивача про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, беручи до уваги викладене, місцевий господарський суд зробив вірний висновок, що за період з 10.08.2018 по 31.08.2020 відповідач безпідставно не сплачував кошти за користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Одеській, 3 кадастровий номер :05:013:0067 та якою фактично користувався без правовстановлюючих документів.

Сума, яка заявлена до стягнення позивачем підтверджується розрахунком заборгованості за користування земельною ділянкою та витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.01.2020 № 893/0/25-20.

З зазначеного розрахунку вбачається, що за період з 10.08.2018 по 31.08.2020 відповідачу нараховано заборгованість в розмірі 594 173, 31 грн (з 10.08.2018 по 31.12.2018 - 113 249, 75 грн; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 288 554, 14 грн; з 01.01.2020 по 31.08.2020 - 192 369, 42 грн).

Як вбачається із витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.01.2020 № 893/0/25-20, що цільове призначення земельної ділянки - 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, нормативно грошова оцінка якої складає 2 404 617, 81 грн.

Щодо посилань скаржника про необґрунтованості та недоведеності вказаної суми, то апеляційний суд вказує, що не погоджується з доводами скаржника оскільки матеріали справи містять на спростування зазначеного рішення Черкаської міської ради від 27.06.2017 № 2-2219 "Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси", разом з рішеннями про внесення змін до цього рішення, а також рішення Черкаської міської ради від 27.06.2019 № 2-4690 "Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси".

Як вбачається з рішення Черкаської міської ради від 27.06.2017 № 2-2219 та 27.06.2019 № 2-4690, що вказаним рішенням було затверджено Положення про встановлення плати за землю на території міста Черкаси. В розділі 8 Положення наявна таблиця, з пункту 3 якої вбачається, що за "Земельні ділянки яким згідно з КВЦПЗ присвоєно коди 12.04. та 12.08 та які використовуються як АЗС" орендну плату встановлено в розмірі 12% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Рішення Черкаської міської ради від 27.06.2019 № 2-4690 орендну плату за дану земельну ділянку також встановлено в розмірі 12% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Щодо відсутності витягів про нормативну грошову оцінку за період з 10.08.2018 по 21.01.2020 суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19, на яку посилався позивач, місцевий господарський суд частково задовольнив вимоги позивача та стягнув з користувача земельною ділянкою безпідставно збережені кошти за період з 31.08.2016 по 31.07.2019 на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель від 31.05.2019, при цьому у задоволенні вимог позивача про стягнення грошових коштів за період 01.08.2016 по 30.08.2016 було відмовлено з огляду на пропуск позивачем позовної давності. Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого господарського суду, зокрема, зазначив, що позивач на підставі наявного у справі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 31.05.2019 довів обґрунтованість розрахунку безпідставно збережених коштів лише за період з 31.05.2019 по 31.07.2019, натомість стосовно попереднього періоду (з 01.08.2016 по 30.05.2019) Міськрада не надала суду належних доказів на підтвердження здійсненого розрахунку, а саме витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Висновки у наведеній справі стосуються необґрунтованості будь-яких розрахунків, зроблених за відсутності витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (зокрема на підставі базової вартості одного квадратного метра землі із застосуванням відповідних коефіцієнтів), а також обов`язковості витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель для розрахунку розміру орендної плати.

Проте, Верховний Суд у наведеній постанові зазначив, що чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі а також, що програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Отже, у наведеній справі досліджувалось питання можливості стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою за розрахунком, здійсненим на підставі одного витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель на конкретну дату, без необхідності надання такого витягу за кожний період, який вже минув.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов до висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції, а саме про те, що за період за який заявлено позов, позивачем не приймалося рішення про зміну показників грошової оцінки земель м. Черкаси, та враховуючи відсутність спростування зазначеного з боку відповідача, правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі 594 173, 31 грн. за користування земельною ділянкою яка знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Одеській, 3 кадастровий номер :05:013:0067 за період з 10.08.2018 по 31.08.2020.

Крім того, місцевий господарський суд додатково звернув увагу, що зміст ч. 4 ст. 319 та ст. 322 Цивільного кодексу України, ст. 91 Земельного кодексу України свідчить про те, що до кола обов`язків власника земельної ділянки не належить обов`язок спонукати власника будівлі чи споруди до укладення договору оренди, а у випадку неналежного виконання своїх зобов`язань з боку виконавчого органу не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплачувати за користування сформованою земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно власника - відповідача, яке нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без користування відповідною земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Дослідивши обставини справи, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду 12.04.2021 дія оскаржуваного рішення була зупинена з огляду на приписи ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, і за наслідками апеляційного розгляду оскаржуване рішення залишено в силі, а тому його дія підлягає поновленню.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/16702/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/16702/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.05.2021

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв