ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" травня 2021 р. Cправа № 902/880/20

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

представників:

позивача - Богуцького І.О.,

відповідача - Мілованова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехнологія-Логістик" (вул. Бориспільська, буд. 9, корпус 105, м. Київ, 02099)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" (вул. Сосонське шосе, буд.8, смт Літин, Літинський район, Вінницька область, 22300)

про стягнення 45574,89 грн,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехнологія-Логістик" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" про стягнення 104477,9 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №ДГ-0008 від 10.05.2016 (з урахуванням протоколу розбіжностей від 20.05.2016) в частині оплати за переданий товар, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з відповідача 104477,9 грн заборгованості.

Ухвалою суду від 11.09.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/880/20 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.10.2020.

06.10.2020 до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої визначено заявлену до стягнення структуру заборгованості, що узгоджується з приписами п. 3 ч.2 Господарського процесуального кодексу України, відтак позивач просив стягнути з відповідача 74534,36 грн основного боргу та 29943,54 грн - процентів за користування чужими коштами.

За результатами проведеного судового засідання 07.10.2020 суд ухвалив відкласти розгляд справи по суті на 27.10.2020, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі. При цьому в ході проведення судового засідання 27.10.2020 за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" суд дійшов висновку про: задоволення клопотання представника відповідача про витребування доказів; перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження на підставі ч. 6 ст. 250 ГПК України; продовження строку підготовчого провадження на 30 днів з власної ініціативи суду на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України та призначення підготовчого судового засідання на 18.11.2020, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.

Під час підготовчого провадження, ухвалою суду від 17.12.2020 у даній справі призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково - дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено до отримання висновку вказаної експертизи.

На розгляд судової експертизи поставлено такі питання:

- чи підтверджується документально заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" за позовною заявою з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 59-63)?

- чи підтверджується документально здійснений позивачем розрахунок заявленої заборгованості (а.с. 19-28) відповідно до умов Договору поставки №ДГ-0008 від 10.05.2016 (з урахуванням протоколу розбіжностей від 20.05.2016)? Якщо поданий позивачем розрахунок заборгованості здійснено неправильно, провести розрахунок відповідно до умов Договору поставки №ДГ-0008 від 10.05.2016 (з урахуванням протоколу розбіжностей від 20.05.2016).

- чи не перевищує здійснений позивачем розрахунок процентів за користування чужими коштами на підставі п. 10.2. Протоколу розбіжностей від 20.05.2016 до Договору поставки №ДГ-0008 від 10.05.2016 граничного розміру - подвійної облікової ставки НБУ, якщо вважати їх за своєї правовою природою пенею, передбаченою положеннями ч. 3 ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України (здійснити відповідний розрахунок за подвійною обліковою ставкою НБУ)?

Однак, 01.04.2021 до суду надійшов лист завідувача Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Криловського В.С. вих. №252/21-21 від 29.03.2021, у якому повідомлено, що станом на 29.03.2021 від ТОВ "Літинський м`ясокомбінат" додаткових документів не надійшло та не оплачено останнім вартість проведення експертизи, відтак, ухвала суду від 17.12.2020 про призначення судової економічної експертизи у справі №902/880/20 залишається без виконання. При цьому експертною установою повернуто матеріали справи №902/880/20 та додатково надані документи, які направлялися експерту для дослідження.

Таким чином, ухвалою суду від 07.04.2021 провадження у справі поновлено.

Учасники процесу скористалися правом на подання заяв по суті справи: відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 41-55, том 1) та заперечення на відповідь на відзив (а.с. 30-42, том 2), позивачем - відповідь на відзив (а.с. 170-176, том 1).

Також, матеріали справи містять пояснення позивача щодо зарахування останнім коштів, які надійшли від відповідача в рахунок погашення заборгованості та оригінали видаткових накладних, витребуваних у ТОВ "Агротехнологія-Логістик" за клопотанням представника відповідача (а.с. 212-230, том 1).

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 18.05.2021.

11.05.2021 через канцелярію суду надійшла заява представника позивача про уточнення позовних вимог (вх. №01-34/4228/21 від 11.05.2021).

На визначену дату та час у судове засідання з`явилися усі учасники справи.

Представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі з підстав та обставин викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (вх. №01-34/4228/21 від 11.05.2021).

Дослідивши вказану заяву, судом розцінено її як заяву про зменшення розміру позовних вимог та прийнято до розгляду в порядку ст. 46 ГПК України, позаяк така заява надійшла до початку розгляду справи по суті, тобто в межах підготовчого провадження. При цьому розмір судового збору, який підлягав сплаті з нової ціни у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог не змінився, позаяк обмежується розміром 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленим законом на 1 січня календарного року, в якому була подана позовна заява.

З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, ціна позову склала 45574,89 грн, з яких: 43211,61 грн - основний борг та 2363,28 грн - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Представник відповідача щодо позову заперечив частково, посилаючись на наявні у матеріалах справи письмові пояснення.

Основними аргументами відповідача у даному спорі, є те, що останній не погоджується із обґрунтованістю здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, внаслідок чого останній клопотав про призначення у справі судової економічної експертизи, яку повернуто без виконання, враховуючи, що від ТОВ "Літинський м`ясокомбінат" не надійшло ряду додаткових документів, необхідних для проведення експертизи, та не оплачено останнім вартість проведення експертизи. При цьому відповідач визнає наявність основного боргу у розмірі 30314 грн, відображеного у Акті звірки взаєморозрахунків станом на 26.02.2020.

Окрім того, відповідач вказує на неправомірність нарахування пені в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно сплаченого товару за кожен день прострочення (вказаних в Договорі як проценти за користування чужими грошовими коштами), зазначаючи, що за своєю правовою природою таке нарахування є пенею та має обмежуватися розміром подвійної облікової ставки НБУ.

Також відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності в частині нарахування пені, про що заявлено у запереченні на відповідь на відзив.

Позивач, у свою чергу, вважає правомірним розрахунок заборгованості, доданий до заяви про уточнення позовних вимог (вх. №01-34/4228/21 від 11.05.2021), прийнятої судом як зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

10.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехнологія-Логістик" (Продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" (Покупець, відповідач) укладено Договір №ДГ- 0008, згідно з п.1.1. якого Продавець зобов`язується постачати кишкову оболонку та іншу тваринну сировину, або іншу оболонку чи сировину для харчового виробництва (Товар), з необхідними супроводжувальними документами та передавати Товар у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та здійснити оплату за нього у повному обсязі на умовах даного Договору.

Вказаний Договір підписано сторонами із Протоколом розбіжностей від 20.05.2016.

Відповідно до п.1.3. Договору право власності на Товар переходить від Продавця до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі Товару. Загальну суму Договору складає сума всіх накладних до нього.

Пунктом 6.3. Договору визначено, що Покупець здійснює оплату за Товар у повному обсязі на протязі 30-ти календарних днів з моменту переходу до нього права власності відповідно до п. 1.3. цього Договору.

Згідно з п. 10.2. Договору (викладеним у редакції Протоколу розбіжностей від 20.05.2016) у випадку невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати товару в строки, передбачені цим Договором, він сплачує на користь Продавця проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно сплаченого товару за кожен день прострочення, а у разі якщо Покупець порушив терміни оплати, передбачені даним Договором, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець додатково до сплати вказаних процентів сплачує Продавцю штраф у розмірі 5 % від своєчасно несплаченої суми товару. Сплата штрафу сплачується незалежно від сплати процентів за прострочку оплати.

За змістом п.п. 9.1., 9.2. Договору останній набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2016. Строк дії Договору продовжується (пролонгується) на кожний наступний календарний рік, який обчислюється з першого дня, слідуючого за останнім днем строку дії договору, при цьому даний порядок продовження (пролонгації) строку дії договору не діє лише у випадку, коли будь-яка з Сторін договору письмово повідомить іншу про відмову від цього Договору в строк не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору.

На виконання умов Договору позивачем передано відповідачу Товар на загальну суму 79452 грн відповідно до видаткових накладних:

- №6 від 25.02.2019 на суму 33138 грн з ПДВ;

- №29 від 03.06.2019 на суму 34584 грн з ПДВ;

- №34 від 13.06.2019 на суму 11730 грн з ПДВ.

Разом з тим відповідачем сплата за вказаними накладними відбувалася із порушенням строку, встановленого п. 6.3. Договору, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з відповідача 45574,89 грн, з яких: 43211,61 грн - основного боргу та 2363,28 грн - процентів за користування чужими грошовими коштами.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

За своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України, враховуючи укладений між сторонами Договір №ДГ-0008 від 10.05.2016 (з урахуванням протоколу розбіжностей від 20.05.2016).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Так, матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати отриманого товару за видатковими накладними: №6 від 25.02.2019; №29 від 03.06.2019 та №34 від 13.06.2019.

Розрахунком заборгованості, виконаним позивачем з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів проплат підтверджується наявність основного боргу в сумі 37561,4 грн. При цьому з розрахунку позивача слідує, що останнім здійснено зарахування проплат відповідача у порядку ст. 534 Цивільного кодексу України, за приписами якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Однак отримувач не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Такий висновок зробив Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду в постанові від 26.12.2019 у справі №911/2630/18.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження або платіж буде отримано без реквізиту "призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Відповідний порядок наведено у п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою НБУ від 21.01.2004 №22 та п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.95 №88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах КГС від 18.04.2018 у справі №904/12527/16, від 26.09.2019 у справі №910/12934/18.

Враховуючи, що відповідач в рахунок погашення заборгованості у призначенні платежу вказував про оплату за товар за відповідною накладною, то у позивача відсутні підстави здійснювати зарахування таких платежів в порядку ст. 534 ЦК України, тобто на сплату неустойки.

Отже, здійснені відповідачем платежі, які зараховано позивачем на сплату штрафу, підлягали зарахуванню на погашення основного боргу за Договором.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення основного боргу у визначеній судом сумі 37561,4 грн. При цьому оскільки позивачем заявлено до стягнення 43211,61 грн основного боргу, то у стягненні боргу в сумі 5650,2 грн слід відмовити як заявленому безпідставно.

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Надаючи оцінку п. 10.2. Договору (викладеним у редакції Протоколу розбіжностей від 20.05.2016) яким встановлено, що невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати товару в строки, передбачені цим Договором, він сплачує на користь Продавця проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно сплаченого товару за кожен день прострочення, суд приходить до висновку, що таке визначення процентів за своєю правовою природою є пенею, позаяк обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (ОП КГС ВС) у постанові від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 зазначає, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Проценти за користування чужими коштами, які відповідно до договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, передбаченої статтею 549 ЦК України.

ОП КГС ВС звертає увагу на судову практику Верховного Суду України, викладену в постановах від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі №3-37гс13. У цих справах сторони передбачили аналогічну юридичну відповідальність, виражену у відсотковому розмірі від суми боргу за поставлений товар за кожен день прострочення. При цьому в обох випадках Верховний Суд України дійшов висновку, що така міра відповідальності є пенею, оскільки за способом обчислення вона визначається за кожний день прострочення. При цьому ОП КГС ВС відступила від правової позиції, викладеної у постанові ВС від 15.05.2018 у справі № 922/2213/17 про можливість стягнення відсотків річних за кожен день неправомірного користування коштами відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Окрім того, слушними є доводи відповідача, що нарахування пені обмежується розміром подвійної облікової ставки НБУ.

Так, за приписами ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України є сталою та, зокрема, викладена в постановах: Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі № 25/187 та від 07.11.2011 у справі № 5002-2/5109-2010.

Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України також викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Разом з тим суд акцентує увагу, що при зменшенні позивачем розміру позовних вимог здійснено нарахування пені в межах подвійної облікової ставки НБУ, що є правомірним.

Згідно з ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Окрім того, законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК України).

При проведенні позивачем розрахунку пені, яку зараховано в погашення основного боргу в порядку ст. 534 ЦК України не враховано встановлений спеціальний строк позовної давності в один рік, позаяк згідно з п. 10.4. Договору у редакції Протоколу розбіжностей від 20.05.2016 виключено норму щодо застосування до вимог про стягнення неустойки позовної давності в три роки.

Таким чином, відповідно до здійсненого судом розрахунку за період прострочення за кожною з накладних в межах позовної давності та з урахуванням заявлених позивачем періодів прострочення, суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення позивачем пеня в сумі 2363,28 грн перебуває в межах розрахунку суду, тому така вимога позивача підлягає задоволенню у повному обсязі.

За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням мотивів щодо безпідставного зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів на сплату неустойки, внаслідок чого підлягала зменшенню сума основного боргу.

В силу приписів ст. 129 ГПК України витрати на судовий збір підлягають віднесенню на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на відповідача покладаються витрати на сплату судового збору в сумі 1841,4 грн, при цьому витрати на сплату судового збору в сумі 260,6 грн залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Літинський м`ясокомбінат" (вул. Сосонське шосе, буд. 8, смт Літин, Літинський район, Вінницька область, 22300; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехнологія-Логістик" (вул. Бориспільська, буд. 9, корпус 105, м. Київ, 02099; ) 37561,4 грн - основного боргу; 2363,28 грн - пені та 1841,4 грн - витрат на сплату судового збору.

3. У стягненні 5650,2 грн основного боргу відмовити, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору в сумі 260,6 грн залишити за позивачем.

4. Відповідно до ст. 221 ГПК України для вирішення питання про судові витрати, пов`язані з розглядом справи, призначити судове засідання на 27.05.2021 о 12:30 год.

5. Для подання суду доказів про понесені витрати на професійну правничу допомогу встановити позивачу строк - п`ять днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення. Зобов`язати позивача у цей же строк надіслати належним чином завірені копії вказаних доказів відповідачу.

6. Згідно з приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 28 травня 2021 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - позивачу - вул. Бориспільська, буд.9, корпус 105, м. Київ, 02099; ІНФОРМАЦІЯ_1;

4,5 - відповідачу - вул. Сосонське шосе, буд.8, смт Літин, Літинський район, Вінницька область, 22300; .