ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" червня 2021 р. Справа № 924/320/21

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., за участю секретаря судового засідання Тлусти У.О., розглянувши у залі судового засідання № 201 справу

за позовом фізичної особи-підприємця Бойка Богдана Івановича, с. Банюнин Кам`яно-Бузького району Львівської області

до селянського (фермерського) господарства "Кузьминці", с. Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області

про стягнення 42355,60 грн основного боргу, 30924,55 грн пені, 3566,24 грн 3% річних,

Представники сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Оніщук Є.О. - представник згідно ордеру

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 05.04.2021р. відкрито провадження у справі № 924/320/21 в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі, надано строк для подання відзиву та відповіді на відзив.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 18.05.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Фізична особа-підприємець Бойко Богдан Іванович звернувся з позовом до суду про стягнення з селянського (фермерського) господарства "Кузьминці" 42355,60 грн основного боргу, 30924,55 грн пені, 3566,24 грн 3% річних на підставі договору поставки № 27/04 від 27.04.2018р. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на виконання вищевказаного договору та видаткових накладних позивач поставив відповідачу товар (пивна дробина) на суму 107604,00 грн. Однак, відповідач частково сплатив заборгованість у розмірі 65248,40 грн. Таким чином, залишок несплачених відповідачем коштів становить 42355,60 грн. Вказана заборгованість, як вказує позивач у позові, також підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків. Крім того, позивачем направлено селянському (фермерському) господарству "Кузьминці" претензію про сплату заборгованості, яка отримана останнім, однак відповідач на вказану претензію ніяким чином не відреагував.

У відповіді на відзив від 05.05.2021р. позивач зазначає, що первинними документами у даній справі є видаткові накладні. Також вказує, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції. При цьому, відповідачем визнається заборгованість, оскільки ним підписано акт звірки взаєморозрахунків. Щодо доводів відповідача про відсутність документів на завантаження та перевезення товару, позивач посилається на п. 4.5 договору, відповідно до якого товар повинен супроводжуватися рахунком-фактурою, видатковою накладною.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте явка представника судом не визнавалась обов`язковою.

Представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву від 23.04.2021р., відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує про відсутність документів первинного бухгалтерського обліку, документів, які свідчать про укладення договору поставки з позивачем та документів, які підтверджують наявність зобов`язань відповідача перед позивачем. Крім того, на думку відповідача, неможливо встановити автентичність підписів представників і печаток сторін. Також відповідач вважає, що передачі товару на вказаних у договорі умовах повинно передувати завантаження товару на транспорт та перевезення товару. Однак, в матеріалах справи відсутні докази завантаження та перевезення товару. Разом з тим, за твердженням відповідача акт звірки розрахунків не є належним доказом у справі, не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг, тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Окрім того, відповідач зазначає, що в позові в частині стягнення пені в розмірі 30592,41 грн необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

У запереченні (на відповідь на відзив) від 14.05.2021р. відповідачем зазначено, зокрема, що доказів реєстрації податкових накладних на поставку товару позивачем не надано, відповідно не надано доказів виконання умов договору поставки та передачі товару саме згідно договору поставки № 27/04 від 27.04.2018р.

Перелік обставин, які є предметом доказування; та доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність даних обставин.

27.04.2018р. між фізичною особою-підприємцем Бойко Богданом Івановичем (постачальник) та селянським (фермерським) господарством "Кузьминці" (покупець) укладено договір поставки № 27/04, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити (передати у власність) покупцю на умовах цього договору пивна дробина сира (товар), а покупець зобов`язується сплатити обумовлену цим договором грошову суму, а також прийняти товар в порядку та на умовах визначених у цьому договорі.

Відповідно до п. 2.1. договору ціна товару та його кількість за дійсним договором зазначається у рахунку товар (видаткових накладних), що виставляється постачальником або у специфікації до цього договору.

Згідно п. 2.2. договору розрахунки за поставлений товар здійснюються у національній валюті України в безготівковому вигляді, шляхом перерахуванням грошових коштів на банківський рахунок постачальника у строки попередньо погоджені сторонами на підставі виставленого постачальником рахунку.

Як передбачено п. 2.3. договору, сторони погодили, що сума договору розраховується шляхом складання суми вартості товару, що вказаний у рахунках (видаткових накладних) на цей товар.

У відповідності до п. 2.4. договору датою оплати товару вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка товару здійснюється у строки погоджені сторонами.

Товар, що поставляється за цим договором, відвантажується покупцеві у встановлений сторонами строк згідно умов цього договору (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 4.3. договору датою поставки товару є дата, що зазначається у видатковій накладній на товар.

Згідно п. 4.4. договору товар поставляється на умовах FCA (правила Інкотермс 2010), місце знаходження складу постачальника або CIP місце знаходження складу покупця.

Як передбачено п. 4.5. договору, товар повинен супроводжуватися такими документами: рахунок-фактура; видаткова накладна.

У п. 6.2. договору сторонами погоджено, що покупець за несвоєчасну оплату поставленого постачальником товару, сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленого товару за кожен день прострочення, а також 3% річних від простроченої суми відповідно до положень частини 2 ст. 625 ЦК України.

У відповідності до п. 9.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Пунктом 9.2. договору передбачено, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 9.1. цього договору та діє до 31.12.2018р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 9.3. договору).

Фізичною особою-підприємцем Бойко Богданом Івановичем поставлено селянському (фермерському) господарству "Кузьминці" товар (пивна дробина) на загальну суму 107604,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, а саме: № РН-0000010 від 27.04.2018р. на суму 23304,40 грн, № РН-0000014 від 07.05.2018р. на суму 22226,40 грн, № РН-0000019 від 17.05.2018р. на суму 19717,60 грн, № РН-0000026 від 27.05.2018р. на суму 22285,20 грн, № РН-0000047 від 12.06.2018р. на суму 20070,40 грн.

Фізичною особою-підприємцем Бойко Богданом Івановичем та селянським (фермерським) господарством "Кузьминці" складено двосторонній акт звірки взаєморозрахунків від 28.03.2019р., відповідно до якого сальдо станом на 31.03.2019р. складає 42355,60 грн.

Фізичною особою-підприємцем Бойко Богданом Івановичем надіслано селянському (фермерському) господарству "Кузьминці" претензію № 1-5/21 від 05.02.2021р. з вимогою про сплату заборгованості у розмірі 42355,60 грн. Вказану претензію вручено відповідачу 11.02.2021р. про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 057.

Відповідачем частково сплачено заборгованість за поставлений товар в сумі 65248,40 грн, що підтверджується банківською випискою за період з 01.01.2018р. по 25.03.2021р.

З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем повністю не виконано свої зобов`язання щодо оплати вартості товару (пивна дробина), позивач звернувся з позовом до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів (визнання більш вірогідними), аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 Цивільного кодексу України та 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод (правочинів), передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З положень статті 509 ЦК України, яку розширює стаття 173 ГК України, вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, що виникли між ними, носять характер таких, що виникають з договору купівлі-продажу (поставки), про що, зокрема, свідчать договірні зобов`язання сторін - постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити тестер ультразвуковий МХ 02-УЗТ-1 (товар).

Відповідно до частини 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно положень договору № 27/04 від 27.04.2018р. сторони домовились, що ціна товару та його кількість за дійсним договором зазначається у рахунку товар (видаткових накладних), що виставляється постачальником або у специфікації до цього договору (п. 2.1. договору). Розрахунки за поставлений товар здійснюються у національній валюті України в безготівковому вигляді, шляхом перерахуванням грошових коштів на банківський рахунок постачальника у строки попередньо погоджені сторонами на підставі виставленого постачальником рахунку (п. 2.2. договору).

Крім того, сторонами у договорі погоджено, що датою поставки товару є дата, що зазначається у видатковій накладній на товар (п. 4.3. договору). Товар повинен супроводжуватися такими документами: рахунок-фактура; видаткова накладна (п. 4.5. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товар (пивна дробина) на загальну суму 107604,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, а саме: № РН-0000010 від 27.04.2018р. на суму 23304,40 грн, № РН-0000014 від 07.05.2018р. на суму 22226,40 грн, № РН-0000019 від 17.05.2018р. на суму 19717,60 грн, № РН-0000026 від 27.05.2018р. на суму 22285,20 грн, № РН-0000047 від 12.06.2018р. на суму 20070,40 грн.

Однак, як встановлено судом, відповідач частково розрахувався за поставлений товар в сумі 65248,40 грн, що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, сума боргу за поставлений товар складає 42355,60 грн (107604,00 грн - 65248,40 грн).

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Матеріали справи не містять та учасниками судового розгляду не надано доказів сплати селянським (фермерським) господарством "Кузьминці" 42355,60 грн заборгованості, тому суд дійшов висновку, що вимога про стягнення основного боргу підлягає задоволенню.

Стосовно тверджень відповідача про відсутність в матеріалах справи документів первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують наявність зобов`язання у відповідача, судом зазначається наступне.

У відповідності до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із вказаними положеннями Закону кореспондуються приписи п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до яких встановлено такі ж вимоги до первинних документів. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2018р. у справі № 814/309/17).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.09.2019р. у справі № 910/14371/18, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016р. у справі № 21-4985а15.

У даному випадку, виникнення та наявність правовідносини між сторонами підтверджується саме іншими альтернативними даними, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку покупця, а саме підписом уповноваженої особи, який скріплений печаткою селянського (фермерського) господарства "Кузьминці".

Таким чином, підписані сторонами видаткові накладні є самостійними та достатніми доказами отримання відповідачем товару.

Окрім того, відповідачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів протиправність використання його печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, тому суд вважає не спростованим відповідачем факт надання послуг з перевезення вантажів на суму 107604,00 грн.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.10.2019р. у справі № 917/282/18.

Також судом враховується, що у відповідності до п. 4.5. договору поставка товару супроводжується таким документом як, зокрема, видаткова накладна.

Щодо посилань відповідача на відсутність доказів реєстрації податкових накладних на поставку товару, а також довіреності на прийом від постачальника матеріальних цінностей судом зазначається, що відсутність вказаних документів не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки їх відсутність, за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Стосовно долученого позивачем до матеріалів справи двостороннього акта звірки взаєморозрахунків від 28.03.2019р. господарський суд зазначає наступне.

Двадцять першого грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/499/20 досліджував питання щодо використання акту звірки взаєморозрахунків, як доказу господарської операції. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018р. у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018р. у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019р. у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Разом із тим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, спрямовані на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатися формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Таким чином, із наведеного, зважаючи, що акт звірки взаєморозрахунків від 28.03.2019р. підписано уповноваженою особою боржника (відповідача) - головним бухгалтером селянського (фермерського) господарства "Кузьминці" та скріплення його печаткою відповідача, враховуючи, що вказаний акт містить посилання на видаткові накладні, які, як встановлено судом, є самостійними та достатніми доказами здійснення господарської операції - поставки товару (пивна дробина), суд дійшов висновку, що акт звірки від 28.03.2019р., як юридичний документ, свідчить про визнання відповідачем боргу.

Окрім того, на суму основного боргу позивачем нараховано 30924,55 грн пені та 3566,24 грн 3% річних за період з 28.05.2018р. по 25.03.2021р.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із змісту ст.ст. 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 6.2. договору сторонами погоджено, що покупець за несвоєчасну оплату поставленого постачальником товару, сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленого товару за кожен день прострочення, а також 3% річних від простроченої суми відповідно до положень частини 2 ст. 625 ЦК України.

Беручи до уваги те, що відповідачем оплата за поставку товару здійснювалась з порушенням передбаченого договором строку, суд дійшов висновку про наявність порушеного права позивача на отримання своєчасної оплати з поставки товару та наявність у останнього визначеного договором права на нарахування у зв`язку з таким порушенням пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення (п. 6.2. договору) та, відповідно, права вимагати її стягнення з відповідача.

Однак, відповідачем заявлено про застосування спеціальної позовної давності до вимоги про стягнення пені в розмірі 30924,55 грн за період з 28.05.2018р. по 25.03.2021р. (відзив на позовну заяву від 23.04.2021р.).

Судом враховується, що строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 911/1563/18 від 22 липня 2019 року, положеннями частини шостої статті 232 ГК України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. У відповідності до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Разом з тим відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

З матеріалів справи вбачається, що позов в даній справі поданий позивачем до суду в поштовому конверті (зданий на пошту згідно відмітки відділення поштового зв`язку) 26.03.2021р.

Дослідивши розрахунок пені позивача, суд дійшов висновку, що останнім пропущений строк позовної давності щодо пені, а саме:

1) по видатковій накладній № РН-0000026 від 27.05.2018р. на суму 22285,20 грн (прострочка виникла з 28.05.2018р., шестимісячний термін нарахування пені сплив 28.11.2018р., право на звернення із позовом про стягнення пені позивач мав з 28.05.2018р. по 28.05.2019р.);

2) по видатковій накладній № РН-0000047 від 12.06.2018р. на суму 20070,40 грн (прострочка виникла з 13.06.2018р., шестимісячний термін нарахування пені сплив 13.12.2018р., право на звернення із позовом про стягнення пені позивач мав з 13.06.2018р. по 13.06.2019р.).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (зазначена позиція міститься у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" та відображена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі № 369/6892/15-ц).

Таким чином, з огляду на розрахунок суду вимога про стягнення пені в розмірі 30924,55 грн за період з 28.05.2018р. по 25.03.2021р. по видаткових накладних № РН-0000026 від 27.05.2018р. та № РН-0000047 від 12.06.2018р. заявлена поза межами строку позовної давності, що відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову в означені частині.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, виходячи із розрахунку позивача, здійснивши перерахунок 3% річних по видаткових накладних № РН-0000026 від 27.05.2018р. та № РН-0000047 від 12.06.2018р. в системі "Законодавство", дійшов висновку, що сума 3% річних у розмірі 3566,24 грн заявлена позивачем в межах суми допустимої до стягнення та, відповідно, підлягає стягненню на користь позивача.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ст.ст. 76, 77, 79 ГПК України визначено поняття належності, допустимості та вірогідності доказів.

Таким чином, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів та керуючись проведеними розрахунками, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 42355,60 грн основного боргу, 3566,24 грн 3% річних. У позові в частині стягнення 30924,55 грн пені належить відмовити з вищенаведених підстав.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам (59,76%).

Сума витрат на правову допомогу позивачем не заявлялась.

Керуючись статтями 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов фізичної особи-підприємця Бойка Богдана Івановича, с. Банюнин Кам`яно-Бузького району Львівської області до селянського (фермерського) господарства "Кузьминці", с. Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області про стягнення 42355,60 грн основного боргу, 30924,55 грн пені, 3566,24 грн 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з селянського (фермерського) господарства "Кузьминці" (Хмельницька область, Теофіпольський район, с. Кузьминці, ідентифікаційний код 23840903) на користь фізичної особи-підприємця Бойка Богдана Івановича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 42355,60 грн (сорок дві тисячі триста п`ятдесят п`ять гривень 60 коп.) основного боргу, 3566,24 грн (три тисячі п`ятсот шістдесят шість гривень 24 коп.) 3% річних, 1356,55 грн (одну тисячу триста п`ятдесят шість гривень 55 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

В решті позову в частині стягнення 30924,55 грн пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення господарського суду Хмельницької області подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.06.2021 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (АДРЕСА_1)

3 - відповідачу (30622, Хмельницька обл., Теофіпольський р-н, с. Кузьминці).

Всім рекоменд. з повідом.