РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2021Справа № 910/3509/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІЗАР"

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 498 730,37 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фізар» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 498730,37 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам Договору поставки № 53-129-01-19-02019 від 16.12.2019 не здійснив оплату за поставлений товар у повному обсязі, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 468129,48 грн, 3% річних у розмірі 8595,48 грн та інфляційні втрати у розмірі 22005,41 грн.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Частинами 3, 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на предмет позову у даній справі, ціну позову та незначну складність справи, суд визнає справу № 910/3509/21 такою, яку доцільно розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України , суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Так, будь-яких заяв або клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи від сторін спору до суду не надходило.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про розгляд даної справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2021 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; повідомити учасників справи, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має право подати в строк для подання відзиву, а позивач - не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

31.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив, у якому він зазначив про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, а саме про ненадання позивачем доказів направлення позовної заяви на адресу Відокремленого підрозділу «Атомкомплект». Поряд з цим, відповідач зазначив про невиконання зобов`язань його контрагентами, що призвело до тяжкого матеріального становища відповідача та про заявлення позивачем в межах даної справи неспівмірної суми санкцій у вигляді 3% річних, з огляду на що відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, судом перевірялися обставини відповідності поданого у межах справи № 910/3509/21 позову вимогам приписів статей 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, і наявність доказів, що підтверджують відправлення копії позову з додатками на адресу відповідача.

Так, відповідачем у справі № 910/3509/21 є Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», адресою місцезнаходження даної юридичної особи відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є наступна: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3.

Судом встановлено, що позивачем до позовної заяви додано належні докази (опис вкладення у поштове відправлення, накладна, фіскальний чек), що підтверджують відправлення на адресу відповідача копії позовної заяви з додатками, а, відтак, доводи відповідача про порушення позивачем приписів ч. 1 ст. 164 ГПК України є безпідставними.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами судової справи.

09.04.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

26.05.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та відповіді на відзив та відповідачем у відзиві, суд

ВСТАНОВИВ:

16.12.2019 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фізар" (позивач, постачальник) укладено Договір поставки № 53-129-01-19-02019 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити рідини для гідроамортизаторів виробництва ТОВ «Науково-виробнича компанія «Маспром», України (далі - Продукція) для потреб ВП АЕС ДП НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити Продукцію.

Найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначено в Специфікації (далі - «Специфікація»), яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору, якість та вимоги до Продукції повинні відповідати технічним характеристикам вказаним в Специфікаціях, що встановлюють вимоги до її якості, умовам договору і підтверджуватись документом про якість (паспортом) виробника на продукцію (оригінал).

Пунктом 3.1 Договору (у редакції Додаткової угоди № 1 від 28.01.2020) визначено, що сума договору складає 468129,48 грн, у тому числі ПДВ 20% - 78021,58 грн.

Ціна за кожну одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в Специфікаціях (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 Договору покупець сплачує вартість продукції за ціною, зазначеною в Специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника. Оплата поставленої продукції за Специфікаціями здійснюється покупцем за кожну партію протягом 45 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої Продукції.

Згідно з п. 5.11 Договору право власності на продукцію набувається покупцем з моменту успішного проходження вхідних контролів, що підтверджується відповідними актами та ярликом на придатну продукцію.

Підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 Договору встановлено обов`язок покупця своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленої продукції.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 01.02.2021, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором, договір діє до закінчення строку дії гарантії на продукцію (п. 10.1 Договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв Продукцію, визначену Специфікаціями до Договору на загальну суму 468129,48 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі № 041-38/411 від 27.03.2020, № 314 від 09.04.2020, № 20-018 від 16.04.2020, № 1835/61 від 18.05.2020, № 1801/61 від 18.05.2020, ТМЦ № 041-35/1102 від 07.07.2020, № 1963/61 від 07.09.2020, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без будь-яких зауважень.

Судом встановлено, що позивачем на адресу ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атомкомплект» було направлено Претензію № Ф-011611 від 16.11.2020 з вимогою сплатити борг у сумі 468129,48 грн.

Однак, як зазначає позивач, така вимога відповідачем виконана не була.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам Договору поставки № 53-129-01-19-02019 від 16.12.2019 не здійснив оплату за поставлений товар у повному обсязі, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 468129,48 грн, 3% річних у розмірі 8595,48 грн та інфляційні втрати у розмірі 22005,41 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 16.12.2019 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фізар" укладено Договір поставки № 53-129-01-19-02019, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити рідини для гідроамортизаторів виробництва ТОВ «Науково-виробнича компанія «Маспром», України для потреб ВП АЕС ДП НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити Продукцію.

Пунктом 3.1 Договору (у редакції Додаткової угоди № 1 від 28.01.2020) визначено, що сума договору складає 468129,48 грн, у тому числі ПДВ 20% - 78021,58 грн.

Судом було встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв Продукцію, визначену Специфікаціями до Договору на загальну суму 468129,48 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі № 041-38/411 від 27.03.2020, № 314 від 09.04.2020, № 20-018 від 16.04.2020, № 1835/61 від 18.05.2020, № 1801/61 від 18.05.2020, ТМЦ № 041-35/1102 від 07.07.2020, № 1963/61 від 07.09.2020, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без будь-яких зауважень.

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата поставленої продукції за Специфікаціями здійснюється покупцем за кожну партію протягом 45 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої Продукції.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин, ураховуючи дати підписання зазначених вище специфікацій, строк сплати заборгованості за Договором є таким, що настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача за Договором та її обсяг, разом з тим, відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманої продукції за Договором, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі, а саме у розмірі 468129,48 грн.

Поряд з цим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8595,48 грн та інфляційні втрати у розмірі 22005,41 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за прострочення оплати поставленої продукції, суд зазначає, що визначені позивачем періоди нарахування є обґрунтованими, а розрахунок арифметично правильним, відтак, позовні вимоги про стягнення 8595,48 грн 3% річних та 22005,41 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних, що міститься у відзиві, суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру 3% річних, відповідач посилається на невиконання зобов`язань його контрагентами, що призвело до тяжкого матеріального становища відповідача та про заявлення позивачем в межах даної справи неспівмірної суми санкцій у вигляді 3% річних.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 по справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що позивач у межах даної справи заявив до стягнення з відповідача 498730,37 грн, з яких 468129,48 грн основного боргу та 8595,48 грн 3% річних, вимоги про стягнення неустойки позивачем не заявлялися. При цьому, відповідачем протягом значного періоду прострочення виконання зобов`язань не було здійснено навіть часткової оплати вартості поставленої продукції.

З огляду на викладене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру 3% річних, відтак, відмовляє у задоволенні клопотання відповідача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 123 ГПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, 22.02.2021 між позивачем (замовник) та Адвокатським об`єднанням «Харченко та Партнери» (виконавець) було укладено Договір № 22/02/21-01 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язки по наданню правничої, юридично-консультативної допомоги та представництва інтересів замовника у господарському суді у справі за позовом ТОВ «Фізар» до ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 53-129-01-19-02019 від 16.12.2019 р. з ціною позову 498730,37 грн, в обсязі та за вимогами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та цим Договором.

Пунктом 1.2 Договору № 22/02/21-01 визначено, що для виконання договору, по узгодженню з замовником, виконавець своїм рішенням призначає адвоката Харченка Миколу Васильовича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1612/10 від 24.06.1999р.), без обмеження повноважень та прав на вчинення окремих дій як представника, а по необхідності залучаються і інші фахівці.

Вартість правничої допомоги становить 25000,00 грн. Сторони дійшли згоди, що вартість договору з детальним описом виконаної правничої допомоги зазначається у Акті виконаних робіт/наданих послуг, який повинен бути підписаний сторонами після його складання виконавцем (п. 1.3 Договору № 22/02/21-01).

Згідно з Актом виконаних робіт/надання послуг від 08.04.2021 по договору № 22/02/21-01 від 22.02.2021 виконавцем було надано, а замовником (позивачем) прийнято без зауважень роботи (послуги) по наданню професійної правничої допомоги згідно умов Договору № 22/02/21-01 від 22.02.2021 на загальну суму 25000,00 грн.

Судом встановлено, що позивачем сплачено на користь Адвокатського об`єднання «Харченко та Партнери» винагороду в розмірі 25000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 155 від 08.04.2021.

Відповідач проти покладення на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу заперечує та зазначає, що позивач міг представляти свої інтереси в суді в порядку самопредставництва, тому витрати на професійну правничу допомогу не були для нього неминучими, а відтак, позивачем не дотримано вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України.

Суд зазначає, що відповідно до частин 1-2 статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менше, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами, як це визначено частиною шостою статті 126 ГПК України.

Отже, керуючись принципом змагальності сторін у господарському судочинстві відповідно до статті 13 ГПК України, суд при здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не зменшує з власної ініціативи розмір таких витрат, оскільки, обов`язок доведення їх неспівмірності у розумінні положень частини четвертої статті 126 ГПК України покладено на сторону, яка за результатами розгляду справи по суті повинна понести тягар компенсації таких витрат іншій стороні у справі.

Так, суд зазначає, що жодних доказів або обґрунтувань, в тому числі розрахунків, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або неналежність послуг адвоката до справи, відповідач не надав.

Тому, враховуючи обсяг наданої позивачеві правничої допомоги, з огляду на предмет спору у даній справі, суд дійшов висновку про те, що заявлений розмір витрат на правову допомогу в сумі 25000,00 грн. підтверджується належними доказами та є співмірним із позовними вимогами, відтак, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн покладаються на відповідача з огляду на задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код: 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фізар" (01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, 39, офіс 12; ідентифікаційний код: 25387862) основний борг у розмірі 468129 (чотириста шістдесят вісім тисяч сто двадцять дев`ять) грн 48 коп., 3% річних у розмірі 8595 (вісім тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) грн 48 коп., інфляційні втрати у розмірі 22005 (двадцять дві тисячі п`ять) грн 41 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 7480 (сім тисяч чотириста вісімдесят) грн 96 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева