ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2021 р. Справа№ 910/19644/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021

у справі № 910/19644/20 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Черкаської міської ради

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про стягнення 227 495, 84 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Черкаська міська рада (далі також - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», відповідач) про стягнення 227 495,84 грн безпідставно утриманих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані набуттям АТ КБ «ПриватБанк» у власність нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Черкаси, якою відповідач фактично користується, не укладаючи договору оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач за період з 28.08.2018 по 31.08.2020 недоотримав дохід у вигляді орендної плати, яка підлягає поверненню йому згідно з приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі №910/19644/20 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з КБ «ПриватБанк» на користь Черкаської міської ради 227 495,84 грн безпідставно утриманих коштів та судовий збір у розмірі 3 412,44 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, встановивши наведені позивачем обставини щодо набуття відповідачем 19.08.2016 права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Смілянська, 127 та розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :06:035:0012, припинення у зв`язку з цим у Дочірнього підприємства «Оптіма 770-4» Товариства з обмеженою відповідальністю «Севен Севенті Петроліум» прав орендаря з 22.08.2018, відсутності наміру у відповідача на оформлення за собою права на земельну ділянку, несплати останнім коштів за користування вказаною земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з приписів ч. 1 ст.96, ч.ч.1,2 ст.120, ч.2 ст.152, п. «д» ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про оренду землі», ст.1212 ЦК України, та мотивував своє рішення тим, що до моменту оформлення відповідачем як власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які зобов`язаний був повернути позивачеві як власнику земельної ділянки за користування землею, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування та недоведеність обставин справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги відповідач зазначає, що висновки суду щодо заявленого позивачем розміру заборгованості зроблені за відсутності витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який є обов`язковим для розрахунку розміру орендної плати; позивачем не було виконано процесуального обов`язку щодо подання доказів разом із позовною заявою, оскільки до розрахунку заборгованості за користування земельною ділянкою не було долучено докази, на підставі яких позивачем здійснювався розрахунок, а подання останнім рішення Черкаської міської ради від 27.06.2017 №2-2219 та від 27.06.2019 №2-4690 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси» разом із відповіддю на відзив, є порушенням принципів змагальності та рівності учасників справи; також є неправильним висновок суду про те, що у позивача відсутній обов`язок по щорічному виготовленню (отриманню) витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки; посилання суду в рішенні на договір про відшкодування збитків (неотриманого доходу) є безпідставним, оскільки необхідною умовою для його укладення за рішенням суду має бути пряма вказівка закону.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 поновлено АТ КБ «ПриватБанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі № 910/19644/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд скарги призначено на 02.06.2021; позивачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та зупинено дію оскаржуваного рішення.

Позивач правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

У судове засідання 02.06.2021 відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника апелянта, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, заслухавши думку представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без його участі.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити його без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

02.06.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.08.2016 за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», найменування якого в подальшому було змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», на підставі договору іпотеки № 6041 від 19.08.2016 зареєстровано право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 16012568), яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :06:035:0012, загальною площею 0, 2670 га по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.09.2020.

При цьому, до часу набуття АТ КБ «Приватбанк» вказаного нерухомого майна земельна ділянка на якій, таке майно розташоване, перебувала у користуванні Дочірнього підприємства «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум».

Так, рішенням Черкаської міської ради від 22.02.2018 № 2-3034, враховуючи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2016 № 72673230, а саме: запис про право власності № 160125 від 22.08.2016, згідно якого власником майна став відповідач, Дочірньому підприємству «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум» припинено право користування земельною ділянкою площею 0,2670 га по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси, кадастровий номер :06:035:0012.

На виконання вищезазначеного рішення, 21.07.2018 між Дочірнім підприємством «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум» та Черкаською міською радою було укладено угоду про розірвання договору оренди землі та підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки від 17.04.2018.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 03.09.2018, датою реєстрації припинення іншого речового права є 28.08.2018.

У відповідності до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18.12.2019 № 5909/0/25-19, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2670 кв.м, що розташована по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси, кадастровий номер :06:035:0012, становить 3 771 321, 60 грн.

З матеріалів справи вбачається, що листом № 27109-01-25 від 05.12.2019 відповідач звертався до позивача з проханням оформити право на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно.

У відповідь на вказаний лист позивач повідомив відповідача листом №27109-01-25 від 25.12.2019 про порядок оформлення прав на земельну ділянку, проте жодних дій з боку останнього станом на дату звернення до суду щодо підписання договору та/або сплати коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та оформлення права на земельну ділянку не здійснено.

Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача безпідставно утриманих коштів в розмірі 227 495, 84 грн за період з 28.08.2018 по 31.08.2020 на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказував, що з огляду на відсутність між сторонами договірних зобов`язань щодо оренди спірної земельної ділянки у останнього були відсутні правові підстави для здійснення сплати коштів на користь позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 та 3 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Як було зазначено вище, 22.08.2016 за відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 16012568), яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :06:035:0012, загальною площею 0, 2670 га по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси.

З матеріалів справи також вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2016 №72673230, а саме: запис про право власності № 160125 від 22.08.2016, відповідно до якого власником майна став відповідач, Дочірньому підприємству «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум» припинено право користування земельною ділянкою площею 0,2670 га по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси, кадастровий номер :06:035:0012.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ч. 1 ст. 124 ЗК України).

Рішенням Черкаської міської ради від 22.02.2018 № 2-3034, враховуючи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2016 № 72673230, а саме: запис про право власності № 160125 від 22.08.2016, згідно якого власником майна став відповідач, Дочірньому підприємству «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум» припинено право користування земельною ділянкою площею 0,2670 га по вул. Смілянській, 127, м. Черкаси, кадастровий номер :06:035:0012.

Як було зазначено вище, позивач у відповідь на лист відповідача №27109-01-25 від 25.12.2019 роз`яснив порядок оформлення прав на земельну ділянку та запропонував звернутися до Черкаської міської ради для укладання договору про відшкодування збитків.

В подальшому, з метою уникнення безоплатного користування земельною ділянкою комунальної власності, департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради було підготовлено проект договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) за користування земельною ділянкою, розташованою в місті Черкаси по вул. Смілянській, 127, без правовстановлюючих документів та листом від 11.06.2020 № 2099-01-25, проект договору направлено на адресу відповідача.

З наданих позивачем пояснень та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що вказаний лист було отримано представником відповідача 15.06.2020, проте жодних дій з боку останнього щодо укладення відповідного договору вчинено не було.

Під час розгляду справи, зокрема, у відзиві на позовну заяву наведені обставини відповідачем не спростовувались, а відтак, правомірно визнані судом першої інстанції встановленими.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Частинами 1 та 2 ст. 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, відповідно до ч. 1, 2 та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Разом з тим, набувши 19.08.2016 право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Смілянська, 127, на земельній ділянці кадастровий номер :06:035:0012, зважаючи на те, що право орендаря у Дочірнього підприємства «Оптіма 770-Ч» ТОВ «Севен Севенті Петроліум» припинено 22.08.2018, відповідач станом на дату звернення позивача до суду не повернув останньому підписаний примірник договору, не сплатив кошти за користування вказаною земельною ділянкою та не оформив права на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому, згідно з пунктом «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних положень відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Натомість предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За приписами ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 у справі №916/2927/17 та від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

За змістом положень глав 82 та 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» ч. 1 ст. 96 цього Кодексу).

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч. 2 ст.120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а відтак, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, правомірно врахована судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за період з 28.08.2018 по 31.08.2020 відповідач безпідставно не сплачував кошти за користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Смілянській, 127 та якою фактично користувався без правовстановлюючих документів.

При цьому, заявлена позивачем до стягнення сума коштів підтверджуються здійсненим ним розрахунком заборгованості за користування земельною ділянкою та витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18.12.2019 № 5909/0/25-19.

Так, з вказаного розрахунку вбачається, що за період з 28.08.2018 по 31.08.2020 відповідачеві нараховано заборгованість в розмірі 227 495, 84 грн.

Водночас, відповідач звертав увагу на те, що позивачем не надані рішення Черкаської міської ради, на підставі яких такий розрахунок здійснений, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, який би діяв в період 28.08.2018-21.01.2020, докази встановленого розміру відсотку нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідного цільового призначення за 2018, 2019, 2020 роки, а відтак, на думку відповідача, наданий суду розрахунок заборгованості є недоведеним та необґрунтованим.

Однак, як правильно враховано судом першої інстанції, чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі а також, що програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

У постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19 було зроблено висновок, що формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Тобто, ані чинним законодавством, ані програмним забезпеченням не передбачено формування витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку за минулі роки.

З огляду на викладене, враховуючи твердження позивача, які не спростовані відповідачем про те, що за період, за який заявлено позов, позивачем не приймалося рішення про зміну показників грошової оцінки земель м. Черкаси, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів є обґрунтованими.

Крім того, місцевий господарський суд правомірно звернув увагу на те, що зміст ч. 4 ст. 319 та ст. 322 ЦК України, ст. 91 ЗК України свідчить про те, що до кола обов`язків власника земельної ділянки не належить обов`язок спонукати власника будівлі чи споруди до укладення договору оренди, а у випадку неналежного виконання своїх зобов`язань з боку виконавчого органу не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплачувати за користування сформованою земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно власника - відповідача, яке нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без користування відповідною земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги Черкаської міської ради до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 227 495,84 грн безпідставно утриманих коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 22.03.2021 у справі №910/19644/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі № 910/19644/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі №910/19644/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі №910/19644/20.

4. Матеріали справи №910/19644/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.06.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова