ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2021м. ДніпроСправа № 904/1339/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. за участю секретаря судового засідання Жарої О.І., розглянув спір

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авідан", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пірус Медікал", м. Підгородне, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл.

про визнання недійсним договору відповідального зберігання № 16111 від 16.11.2018

Представники:

від позивача Штогрин С.В.

від відповідача Коврига О.І.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авідан" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним договору відповідального зберігання № 16111 від 16.11.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авідан" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пірус Медікал".

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що договір відповідального зберігання № 16111 від 16.11.2018 укладений між сторонами без належного обсягу цивільних прав відповідача, у зв`язку з чим вказаний договір є недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач заявлені вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на таке.

Договір відповідального зберігання № 161111 від 16.11.2018 та договір поставки товарів № 091111 від 09.11.2018 укладені між сторонами регулюються різними нормами законодавства, є різними за предметом, зобов`язаннями сторін та підставами виникнення правовідносин за ними. Крім тог, договір поставки взагалі не є предметом розгляду в даній справі.

У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що у позивача відсутні правові підстави посилатися на договір поставки, як на підставу визнання недійсним договору зберігання.

Посилаючись на статтю 936 ЦК України, відповідач вказує на те, що законодавцем визначено, що сторонами в договорі зберігання є зберігач та поклажодавець, який може бути і не власником товару, оскільки законом не встановлено обов`язкової вимоги, що поклажодавцем може бути лише власник майна.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що укладаючи спірний договір та виконуючи його, позивач визнав правомірність володіння та розпорядження майном ТОВ «Пірус Медікал» та взяв на себе зобов`язання зберігати та повернути обладнання поклажодавцеві за першою вимогою останнього (п. 2.1.4 Договору).

Таким чином, оскаржуваний договір відповідального зберігання, на момент його вчинення, відповідав всім встановленим законом вимогам, його зміст не суперечив актам законодавства чи інтересам держави, волевиявлення учасників було вільне, був вчинений в письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків (передачу майна на зберігання), а отже, на думку відповідача, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою від 24.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.03.2021.

22.03.2021 відповідач надав до суду відзив на позов.

В підготовче засідання, що відбулось 23.03.2021 представники сторін не з`явились, надіславши до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 23.03.2021 розгляд підготовчого засідання відкладалося до 14.04.2021.

Представник позивача в підготовчому засіданні що відбулося 14.04.2021 подав клопотання про залучення третіх осіб, без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЙСТЕР - БУД" (, 49000, м. Дніпро, вул. Курсантська, 7) та Департамент капітального будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації (, 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 34).

Ухвалою суду від 14.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 26.05.2021 та відкладено підготовче засідання до 28.04.2021.

У підготовчому засіданні 28.04.2021 судом розглянуто клопотання позивача про залучення третіх осіб, в задоволенні якого відмовлено.

Крім того, позивачем подано клопотання про витребування додаткових доказів.

З огляду на те, що клопотання про витребування доказів, заявлено з пропуском строку, зазначеного у другій та третій частині статті 80 ГПК України, особа що звернулась із вказаним клопотанням не обґрунтувала неможливість його подання у встановлений строк, суд відмовив в його задоволенні, про що зазначено в ухвалі від 28.04.2021.

Під час підготовчого провадження господарським судом вирішені питання, визначені частиною 2 статті 182 ГПК України, у зв`язку з чим господарським судом завершено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 18.05.2021.

У судовому засіданні 18.05.2021 позивачем заявлено клопотання викладене у письмовій формі про витребування доказів та письмово викладене заключне слово.

Відповідно до частини 2 статті 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

З огляду на те, що позивачем не вказано поважних причин з яких дане клопотання не було заявлено в підготовчому провадженні, останнє залишено судом без розгляду.

18.05.2021 у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (стаття 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у справі є обставини, що вказують на недодержання сторонами, в момент укладення договору відповідального зберігання № 16111 від 16.11.2018, вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авідан" (Зберігач, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пірус Медікал" (Поклажодавець, Відповідач) укладено договір відповідального зберігання № 16111 (далі - Договір) (а.с. 127-129).

Відповідно до пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за Актами приймання-передачі, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку дії цього Договору - Медичне обладнання у кількості 165 (сто шістдесят п`ять) одиниць (в подальшому - Обладнання).

Асортимент та кількість Обладнання, яке передається на відповідальне зберігання за цим Договором, зазначені у Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 1.2 Договором).

Згідно з пунктом 1.3 Договору загальна оціночна вартість Обладнання - 44 132 125,39 грн. у тому числі 2 887 148,39 грн., оціночна вартість одиниці Обладнання, визначена в Специфікації.

Майно передається Поклажодавцем на зберігання за адресою: м. Київ, вул. Новопирогівська, 66 (пункт 1.4 Договору).

Обладнання передане Поклажодавцю на зберігання відповідно до умов Договору відповідального зберігання № 12/11-1 від 12.11.2018 із правом передання на зберігання іншій особі, укладеного між Поклажодавцем, як первісним зберігачем та ТОВ «Майстер-Буд» (пункт 1.5 Договору).

Умови Договору відповідального зберігання № 12/11-1 від 12.11.2018 є чинними і первісний зберігач (Поклажодавець) відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання (Зберігача) (пункт 1.6 Договору).

Договір відповідального зберігання № 12/11-1 від 12.11.2018 є додатком до цього Договору (пункт 1.7 Договору).

Відповідно до пункту 1.9 Договору вартість відповідального зберігання за цим Договором становить 1 000,00 грн. за весь період зберігання. Оплата за надані послуги із зберігання здійснюється Поклажодавцем на підставі Акту наданих послуг протягом 10 календарних днів з моменту повернення Зберігачем Поклажодавцю всього Обладнання, яке знаходиться на зберіганні.

Згідно з підпунктом 2.1.4 пункту 2.1 Договору Зберігач зобов`язаний повернути Обладнання Поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 Договору Поклажодавець зобов`язаний передати Зберігачеві Обладнання на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після отримання Поклажодавцем Обладнання за Договором відповідального зберігання № 12/11-1 від 12.11.2018 між Поклажодавцем та ТОВ «Майстер-Буд».

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін (пункт 6.1 Договору).

Відповідно до пункту 6.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору та закінчується 31.12.2019.

Сторонами була узгоджена специфікація до Договору, якою було визначено назву, кількість та вартість спірного обладнання (а.с. 130).

На виконання умов спірного договору Відповідач передав, а Позивач прийняв на зберігання обладнання на загальну суму 44 132 125,39 грн., що підтверджується актами приймання-передачі обладнання, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 131-139).

Звертаючись з даним позовом позивач вказує на те, що між сторонами 09.11.2018 було укладено договір поставки товарів № 09111.

На виконання вимог вказаного договору позивач поставив відповідачу товар (медичне обладнання) на загальну суму 44 132 125,39 грн.

Проте, відповідачем здійснено лише часткову оплату за поставлений товар на загальну суму 33 585 240,00 грн.

Позивач посилаючись на п. 5.9 договору поставки від 09.11.2018 № 09111 вказує на те, що право власності на товар зберігається за постачальником до повної оплати, при цьому, до повної його оплати замовник не має права розпоряджатися товаром.

З огляду на викладене, позивач вважає, що оспорюваний договір зберігання укладений відповідачем без належного обсягу цивільних прав, які останній не набув за договором поставки з огляду на відсутність повної оплати за поставлений товар, а тому є недійсним в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 13-1 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що сторони при укладені договору відповідального зберігання № 161111 від 16.11.2018 на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши вказаний правочин.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що спірний договір за своєю правовою природою є договором зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 937 визначено, що Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до статті 938 Цивільного кодексу України Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилаючись на п. 5.9 договору поставки від 09.11.2018 № 09111 вказує на те, що право власності на товар зберігається за постачальником до повної оплати, при цьому, до повної його оплати замовник не має права розпоряджатися товаром.

З огляду на викладене, позивач вважає, що оспорюваний договір зберігання укладений відповідачем без належного обсягу цивільних прав, які останній не набув за договором поставки з огляду на відсутність повної оплати за поставлений товар, а тому є недійсним в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено первинні документи, які фіксують господарські операції, вчинені за спірним договором зберігання, а саме: актами приймання-передачі обладнання, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 131-139).

Крім того господарський суд звертає увагу на те, що факт виконання умов спірного договору не заперечується жодною із сторін.

Таким чином, судом при розгляді даної справи встановлено, що залучені до матеріалів справи докази підтверджують факт вчинення спірного правочину і наступне його прийняття до виконання та схвалення.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

З огляду на наведене, та зважаючи на те, що спірний Договір не суперечить положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, волевиявлення учасників було вільне, був вчинений у письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, а також зважаючи на підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення стороною позивача спірного правочину, у суду відсутні підстави для визнання недійсним договору відповідального зберігання № 161111 від 16.11.2018.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

У відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями, статтями 203, 204, 215, 216, 234 Цивільного кодексу України, статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Авідан" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пірус Медікал" про визнання недійсним договору визнання договору відповідального зберігання № 161111 від 16.11.2018 недійсним - відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено 28.05.2021.

Суддя І.Ф. Мельниченко