ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р. Справа№ 910/17466/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Попікової О.В.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТ-Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 (повний текст складений 15.02.2021)

у справі № 910/17466/20 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району міста Києва"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТ-Україна"

про стягнення 126.947,21 грн,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Комунальне підприємство Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» про стягнення 126.947,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами договору на закупівлю товарів за державні кошти №163 від 27.04.2020 в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції за невиконання зобов`язань за вищевказаним договором у розмірі 126.947,21 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» на користь Комунального підприємства Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва:

- 227,21 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання;

- 1.320,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язання;

- 2.310,00 грн штрафу за прострочення виконання зобов`язання;

- 16.500,00 грн штрафу за порушення строків поставки товару,

- 16.500,00 грн штрафу за розірвання договору.

Також рішенням суду стягнуто з відповідач на користь позивача витрати щі сплати судового збору в розмірі 610,28 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач відповідно до умов договору 16.09.2020 направив відповідачу заявку на поставку товарів та послуг у встановленому договором порядку та за погодженою сторонами формою, проте, відповідач всупереч умовам договору не виконав взяті на себе зобов`язання в частині своєчасної поставки товару чим, а тому з відповідача піддягають стягненню штрафні санкції у визначеному судом розмірі.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ТОВ "ВІТ-Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТ-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/17466/20; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 910/17466/20; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Постанову у справі прийнято 27.05.2021 після виходу суддів Євсікова О.О., Корсака В.А. та Попікової О.І. з відпустки.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що надіслана відповідачем заявка не відповідає передбаченим законодавством вимогам та підписана неуповноваженою особою, а штрафні санкції нараховані позивачем за одне і теж саме порушення, а тому не можуть бути стягнуті з відповідача в силу положень ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено місцевим судом, 27.04.2020 між Комунальним підприємством Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва (далі - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» (далі - відповідач, постачальник) був укладений Договір на закупівлю товару за державні кошти №163, за умовами якого постачальник зобов`язується у період дії договору, на підставі письмових заявок (Додаток №2) замовника поставити замовнику товар код ДК 021:2ОІ5 -44110000-4 Конструкційні матеріали (Бітумна емульсія ЕКШ-70,60,40), ЛОТ 2 - Емульсія бітумна ЕК-Ш-70,60,40 з доставкою (далі - товар), а замовник - прийняти і оплатити поставлений товар (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість, ціна за одиницю зазначені в специфікації (Додаток № l), що є невід`ємною частиною даного договору.

Додатком №1 до договору сторони погодили найменування, кількість та ціну продукції за договором.

Пунктом 3.1 договору визначено, що сума цього договору становить з ПДВ 1.149.999,00 грн.

Відповідно до п. 6.2.1 договору замовник має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку в разі невиконання зобов`язань постачальником, повідомивши про це його у строк 5 календарних днів до моменту розірвання договору.

Пунктом 6.3.1 договору визначено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором, а у разі неможливості виконання поставки товару, повідомити про це замовника не пізніше 5(п`яти) календарних днів.

Згідно з п. 6.3.4 договору постачальник зобов`язаний відшкодовувати замовнику усі збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням постачальником своїх зобов`язань за даним договором.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2020, а у частині фінансових зобов`язань та поставки товару - до повного їх виконання (п. 10.1 договору).

Відповідно до розділу ХІІ договору невід`ємною частиною цього договору є Додаток №1 (Специфікація), Додаток № (Заявка).

Додатком №1 до договору сторони погодили найменування, кількість та ціну продукції за договором.

Додатком №2 до договору сторони погодили форму заявки на поставку товарів та послуг.

Як вірно встановлено місцевим судом, відповідно до умов договору позивач 16.09.2020 направив відповідачу заявку на постачання товарів та послуг від 15.08.2020, в якій зазначив про необхідність направлення автогудронатора (з емульсією ЕКШ-60 з розрахунку 0,35 л/м2 у кількості 1,5 тн) на 17.09.2020 на 20 год 00 хв та автогудронатора (з емульсією ЕКШ-60 з розрахунку 0,35 л/м2 у кількості 1,5 тн) на 21.09.2020 на 20 год 00 хв.

Як зазначає позивач, ТОВ «ВІТ-Україна» не виконало зобов`язання за договором в частині поставки товару, у зв`язку з чим 24.09.2020 відповідачу було направлено лист №833 про розірвання договору та повідомлено останнього про необхідність сплати штрафних санкцій.

Проте відповідач не задовольнив вимоги позивача про сплату штрафних санкцій, у зв`язку з чим останній звернувся із відповідним позовом до суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 5.2 договору поставка товару здійснюється постачальником протягом одного календарного дня, з дня надання заявки (Додаток №2) замовником. За порушення терміну поставки товару за цим договором постачальник несе відповідальність згідно з умовами даного договору та чинного законодавства України.

Згідно з п. 5.5 договору заявка (Додаток №2) замовника на товар передається постачальнику засобами факсимільного або електронного зв`язку (ел. адреса постачальника ).

Матеріалами справи підтверджується, що 16.06.2020 позивач в рамках укладеного із відповідачем договору направив на електронну адресу заявку на постачання товарів і послуг від 15.08.2020, відповідно до змісту якої позивач просив поставити на 17.09.2020 на 20 год 00 хв автогудронатор (з емульсією ЕКШ-60 з розрахунку 0,35 л/м 2 на м 2 ) у кількості 1,5 тони та на 21.09.2020 на 20 год 00 хв автогудронатор (з емульсією ЕКШ-60 з розрахунку 0,35 л/м 2 на м 2) у кількості 1,5 тони на загальну суму 33.000,00 грн.

Проте відповідач зазначену заявку не виконав та в обумовлений строк товар не поставив, що не заперечується відповідачем.

Умовами договору, зокрема п. п. 5.2. та 5.5, сторони погодили строк поставки товару та порядок направлення заявки позивачем відповідачу.

Додатком №2 до договору сторони затвердили форму заявки на постачання товару і послуг, який підписаний та скріплений печатками сторін.

Дослідивши форму та зміст поданої заявки, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що дана заявка відповідає формі, погодженій сторонами.

Щодо посилання апелянта на відсутність печатки позивача апеляційний суд зазначає, що затверджена сторонами форма заявки на постачання товарів та послуг не містить такого обов`язкового реквізиту як печатка, а наявність печатки змовника на додатку № 2 до договору (як і печатки відповідача, т. 1, а. с. 12) свідчить лише про затвердження форми заявки сторонами під час укладення договору.

Також суд зазначає, що відповідно до умов укладеного договору сторонами не встановлено умови про обов`язковість підписання заявок на поставку товарів та послуг з боку позивача керівником Комунального підприємства Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва.

Враховуючи зазначене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач відповідно до умов договору 16.09.2020 направив відповідачу заявку на поставку товарів та послуг у встановленому договором порядку та за погодженою сторонами формою, проте відповідач всупереч умовам договору не виконав взяті на себе зобов`язання в частині поставки товару.

Колегія суддів також відзначає, що відповідач, отримавши зазначену заявку, за наявності сумнівів щодо особи підписанта зазначеної заявки не був позбавлений можливості звернутись до позивача за уточненнями, проте матеріали справи не містять доказів такого звернення.

Апеляційний суд також встановив, що позивач листом №833 від 24.09.2020 повідомив відповідача про розірвання договору на підставі п. 6.2.1. Згідно з поясненнями відповідача та роздруківки з сайту АТ «Укрпошта», за ідентифікатором відправлення зазначений лист був отриманий 01.10.2020. Отже, з урахуванням положень п.6.2.1 Договору, вказаний договір є розірваним з 06.10.2020.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при поставці товару постачальник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня, від суми несвоєчасно поставленого товару, за кожен день прострочення поставки товару.

Відповідно до п. 7.3 договору постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з п. 7.4 договору у разі порушення строків поставки товару постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 50% від вартості товару, (недопоставленого товару).

Пунктом 7.7. договору передбачено, що за дострокове розірвання Договору з вини постачальника. Постачальник сплачує замовнику штраф в розмірі 50% від вартості недопоставленого товару.

Таким чином сторони передбачили умовами договору:

- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання;

- пеня за прострочення виконання зобов`язання;

- штраф за прострочення виконання зобов`язання;

- штраф за порушення строків поставки товару,

- штраф за розірвання договору.

Колегія суддів відзначає, що пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання та пеня за прострочення виконання зобов`язання за своєю суттю є неустойкою, передбаченою за одне і теж порушення зобов`язання.

Водночас положеннями ст. 61 Конституції України встановлено, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що за вказаних обставин з відповідача підлягає стягненню лише пеня за прострочення виконання зобов`язання, передбачена п. 7.3 договору, оскільки її розмір є фінансово вигіднішим (більшим), ніж розмір пені, передбачений п. 7.2 договору.

Відтак стягнення пені, передбаченої п. 7.3 договору, на думку колегії суддів, найбільш відповідає законним очікуванням позивача, в інтересах якого сторони, власне, і погодили забезпечення зобов`язання.

Щодо передбачених умовами договору штрафів колегія суддів відзначає, що штраф за прострочення виконання зобов`язання та штраф за порушення строків поставки товару також за своєю суттю є неустойкою, передбаченою за одне і теж порушення зобов`язання.

Окрім цих двох штрафів позивач просить також стягнути штраф за розірвання договору.

Беручи до уваги те, договір між сторонами є розірваним з 06.10.2020 з вини відповідача, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача про стягнення штрафу (у розмірі 16.500,00 грн) за розірвання договору є правомірними.

При цьому у зв`язку із розірванням договору очевидним є те, що поставка товару уже здійснена не буде.

Тобто, цей штраф нараховується фактично за непоставку товару.

Відтак у даному випадку не має місця прострочення поставки товару, оскільки наявна саме непоставка товару. А тому відсутні підстави для нарахуванням та стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання та штрафу за порушення строків поставки товару.

Таким чином колегія суддів встановила, що з відповідача підлягає стягненню пеня, передбачена п. 7.3 договору, та штраф за розірвання договору, передбачений п. 7.7 договору.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, передбаченої п. 7.3 договору, у розмірі 1.320,00 грн, колегія суддів вважає, що цей розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства.

Як зазначалось вище, договір між сторонами є розірваним з 06.10.2020.

Відтак відсутня підстава (договір) для нарахування пені починаючи з 06.10.2020.

Згідно з перерахунком, здійсненим апеляційним судом, розмір пені, передбаченої п. 7.3 договору, за період з 22.09.2020 (саме починаючи з цієї дати позивач згідно з позовними вимогами просить стягнути пеню) по 06.10.2020 становить 858,00 грн (прострочення 14 днів х 0,1 % за кожен день Х вартість товару 33.000,00 грн).

Отже позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача пені, передбаченої п. 7.3 договору, у розмірі 858,00 грн та штрафу за розірвання договору, передбаченого п. 7.7 договору, у розмірі 16.500,00 грн.

Враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних доказів на підтвердження своїх заперечень на апеляційну скаргу щодо всіх її доводів відповідач суду апеляційної інстанції не надав.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 227,21 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання; 858,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язання; 2.310,00 грн штрафу прострочення виконання зобов`язання; 16.500,00 грн штрафу порушення строків поставки товару, а тому рішення місцевого суду у цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТ-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/17466/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/17466/20 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» на користь Комунального підприємства Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва 227,21 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, 858,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язання, 2.310,00 грн штрафу прострочення виконання зобов`язання, 16.500,00 грн штрафу порушення строків поставки товару скасувати.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» на користь Комунального підприємства Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва 227,21 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, 858,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язання, 2.310,00 грн штрафу прострочення виконання зобов`язання, 16.500,00 грн штрафу порушення строків поставки товару, а також у стягненні 322,94 грн судового збору відмовити.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/17466/20 залишити без змін і поновити його дію в цій частині.

5. Стягнути з Комунального підприємства Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського районну міста Києва (03083, м. Київ, пр-т Науки, буд. 53, ідентифікаційний код 03334894) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВІТ Україна (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 41, ідентифікаційний код 41657363) 1.668,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17466/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді О.В. Попікова

В.А. Корсак