СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. Справа № 905/2225/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С., Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

за участю представників:

позивач Шут А.І.;

відповідач не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача (вх. №1222Д/1) на рішення Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року (повний текст складено 22.03.21, суддя Ніколаєва Л.В.) у справі №905/2225/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Мікспак

до Товариства з обмеженою відповідальністю Донбас секьюріті груп

про стягнення 200296,50 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ Мікспак, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача - ТОВ Донбас секьюріті груп про стягнення основного боргу у розмірі 200 296,50 грн у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання №М-7404 від 01.04.2019р. щодо оплати товару.

Господарським судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року (повний текст складено 22.03.21, суддя Ніколаєва Л.В.) у справі №905/2225/20 позов ТОВ Мікспак задоволено. Стягнуто з ТОВ Донбас секьюріті груп на користь ТОВ Мікспак основний борг у розмірі 200 296,50 грн, судовий збір у розмірі 3 004,45 грн.

ТОВ Донбас секьюріті груп з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, закрити провадження у справі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що Господарським судом Донецької області 19.11.2020 року уже винесено рішення у справі №905/1328/20, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ Мікспак до ТОВ Донбас секьюріті груп про стягнення заборгованості за договором у розмірі 200 296,50 грн, пені та інфляційних витрат у розмірі 30423,52 грн. апеляційна скарга не подавалась і рішення набрало законної сили.

Позивач 11.01.2021 до Господарського суду Донецької області подав новий позов з тим самим предметом, на ту ж суму у розмірі 200 296 грн, стосовно того ж договору, але без врахування пені та інфляційних витрат. Відповідач стверджує, що позивач копію позову йому не надсилав. Виникає ситуація наявності двох протилежних рішень.

Ухвалою суду від 26.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Донбас секьюріті груп на рішення Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року у справі №905/2225/20. Позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України). Призначено справу до розгляду на 31 травня 2021 р. о 12:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Відзивів не надходило.

У судове засідання з`явився позивач, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Відповідач своїм правом на участь у засіданні суду не скористався, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату і місце судового розгляду був повідомлений належним чином ухвалою суду від 26.04.2021.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, а також положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача, за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, вислухавши представника позивача, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.04.2019р. між ТОВ Мікспак (постачальник, позивач) та ТОВ ДСГ (покупець, відповідач) укладено договір постачання №14-7404.

На підставі дійсного договору з метою організації довгострокового співробітництва між постачальником та покупцем встановлюються прямі тривалі відносини з питань постачання разової посуди та витратних матеріалів (п. 1.1. договору).

Постачальник приймає на себе зобов`язання поставити, а покупець сплатити та отримати товар на умовах дійсного договору в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у рахунках-фактурах та накладних, які є специфікаціями та невід`ємною частиною дійсного договору (п.2.1. договору).

Пунктами 3.1., 3.2. договору узгоджено, що ціна на товар, що постачається, встановлюється в національній валюті України та вказується в накладних, які підписуються сторонами. Загальна вартість договору складається з суми всіх накладних до дійсного договору, які є невід`ємною частиною дійсного договору.

Поставка товару здійснюється за адресою, вказаною покупцем у замовленні. Поставка товару здійснюється протягом двох банківських днів з моменту отримання 100% передоплати. У випадку відстрочення платежу, протягом двох банківських днів з моменту отримання замовлення від покупця на підставі накладної, яка відповідає замовленню. Відхилення у накладній від змісту замовлення допускається в межах сум заявки за погодженням з покупцем. Здача-прийом товару проводиться у присутності уповноважених представників обох сторін. Право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару та підписання останнім накладних. Товар вважається зданим постачальником та одержаним покупцем за кількістю та найменуванням згідно накладної, якщо на накладній постачальника є відмітка покупця про отримання товару (п.п. 5.1., 5.3. 5.6. договору).

Оплата товару покупцем проводиться шляхом перерахування грошових коштів на вказаний у договорі поточний рахунок постачальника. Оплата товару покупцем здійснюється у формі: 100% передплати протягом трьох днів з моменту отримання рахунку-фактури; за згодою обох сторін може бути надана відстрочка платежу 21 календарний день з моменту поставки товару та підписання видаткових накладних.

Сторони домовились, що сплата покупцем за товар здійснюється в наступному порядку: у першу чергу сплачується вартість товару, поставленого раніше інших і далі по кожній наступній видатковій накладній, незалежно від того, що вказано у платіжному документі (п.п. 6.2. 6.4. договору).

Відповідно до п. 10.1 Договір набирає чинності з моменту підписання та діє протягом 12 місяців.

В додатку №1 до договору постачання №14-7404 від 01.04.2019 р. покупець повідомив зразок печатки (штампу), якою матеріально відповідальна особа, яка буде приймати цінності, завіряти на супровідних документах (накладних) свій підпис про одержання цінностей.

На виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 235 773,54 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- № М-311019/6 від 31.10 2019 р. на суму 42 262,14 грн.;

- № М-311019/7 від 31.10.2019р. на суму 21 271,98 грн.;

- № М-311019/8 від 31.10.2019р. на суму 7 946,58 грн.;

- № М-311019/9 від 31.10.2019р. на суму 1 561,26 грн.;

- № М-071119/1 від 07.11.2019р. на суму 12 393 грн.;

- № М-071119/35 від 07.11.2019р. на суму 17 967,36 грн.;

- № М-071119/55 від 07.11.2019р. на суму 107,64 грн.;

- № М-071119/56 від 07.11.2019р. на суму 1 170 грн.;

- № М-281119/10 від 28.11.2019р. на суму 472,20 грн.;

- № М-281119/11 від 28.11.2019р. на суму 7 663,14 грн.;

- № М-281119/12 від 28.11.2019р. на суму 8 312,04 грн.;

- № М-281119/13 від 28.11.2019р. на суму 4 042,02 грн.;

- № М-281119/14 від 28.11.2019р. на суму 1 090,26 грн.;

- № М-281119/15 від 28.11.2019р. на суму 17126,70 грн.;

- № М-281119/16 від 28.11.2019р. на суму 463,86 грн.;

- № М-281119/3 від 28.11.2019р. на суму 1 756,80 грн.;

- № М-281119/4 від 28.11.2019р. на суму 4 283,28 грн.;

- № М-281119/44 від 28.11.2019р. на суму 35 112,24 грн.;

- № М-281119/5 від 28.11.2019р. на суму 586,38 грн.;

- № М-281119/6 від 28.11.2019р. на суму 3 332,28 грн.;

- № М-281119/8 від 28.11.2019р. на суму 19 481,34 грн.;

- № М-281119/9 від 28.11.2019р. на суму 2 675,64 грн.;

- № М-291119/20 від 29.11.2019р. на суму 7 163,52 грн.;

- № М-291119/51 від 29.11.2019р. на суму 642 грн.;

- № М- 291119/52 від 29.11.2019р. на суму 16 889,88 грн.

Вказані видаткові накладні підписані обома сторонами без зауважень та заперечень та скріплені печатками підприємств.

За згодою сторін оплата товару мала бути здійснена відповідачем на умовах відстрочки платежу протягом 21-ого календарного дня з дати поставки та підписання видаткових накладних відповідно до пп. 6.3.2. п.6.3. договору, про що зазначено позивачем у позові.

Оскільки оплата поставленого позивачем товару здійснена відповідачем не у повному обсязі, 08.12.2020р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №1/0712 від 07.12.2020р., в якій просив перерахувати наявну станом на 07.12.2020 р. заборгованість за договором постачання №М/7404 від 01.04.2019 р. у розмірі 200 296,50 грн. на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 в АТ Укрсиббанк м. Дніпропетровська, МФО 351005.

Вказана вимога отримана відповідачем 11.12.2020р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №623, але залишена ним без задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений товар у розмірі 200 296,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд попередньої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

За приписами ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу норми ч.1 ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.664 ЦК України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).

Як вище встановлено господарським судом, на виконання умов договору постачання №14-7404 від 01.04.2019р. за видатковими накладними № М-311019/6 від 31.10.2019 р., № М-311019/7 від 31.10.2019р., № М-311019/8 від 31.10.2019р., № М-311019/9 від 31.10.2019р., № М-071119/1 від 07.11.2019р., № М-071119/35 від 07.11.2019р., № М-071119/55 від 07.11.2019р., № М-071119/56 від 07.11.2019р., № М-281119/10 від 28.11.2019р., № М-281119/11 від 28.11.2019р., № М-281119/12 від 28.11.2019р., № М-281119/13 від 28.11.2019р., № М-281119/14 від 28.11.2019р., № М-281119/15 від 28.11.2019р., № М-281119/16 від 28.11.2019р., № М-281119/3 від 28.11.2019р., №М-281119/4 від 28.11.2019р., №М-281119/44 від 28.11.2019р., № М-281119/5 від 28.11.2019р., № М-281119/6 від 28.11.2019р., №М-281119/8 від 28.11.2019р., № М-281119/9 від 28.11.2019р., № М-291119/20 від 29.11.2019р., №М-291119/51 від 29.11.2019р., № М- 291119/52 від 29.11.2019р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 235 773,54 грн., оплата якого мала бути здійснена ним на умовах відстрочки платежу протягом 21ого календарного дня з дати поставки та підписання видаткових накладних відповідно до пп. 6.3.2. п.6.3. договору.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1,7 ст.193 ГК України.

Між тим, оплата поставленого позивачем товару здійснена відповідачем не у повному обсязі, внаслідок чого у нього виник борг у розмірі 200 296,50 грн. При цьому, жодних заперечень щодо наявності вказаного боргу, а тим більш доказів, що спростовують його наявність, відповідачем до суду не надано.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і законного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 200 296,50 грн.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до тверджень, наведених відповідачем у апеляційній скарзі, що в даному випадку виникла ситуація наявності двох рівнозначних за юридичною силою рішень стосовно одного і того ж предмету позову та з однакових підстав, але абсолютно протилежних один одному в резолютивній частині, з огляду на таке.

Так, дійсно, стаття 278 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 ч. 1 ст. 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 175 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Як вбачається з рішення Господарського суду Донецької області по справі №905/1328/20, на яке посилається відповідач, судом взято до уваги і як доказ виконання умов договору позивачем перед відповідачем видаткові накладні, підписані уповноваженими особами обох сторін.

З наданих позивачем видаткових накладних вбачається, що у період з 31 жовтня 2019 року до 29 листопада 2019 року включно позивачем на адресу відповідача було поставлено товару на загальну суму 235 773,54 грн. Судом констатовано факт поставки товару на спірну суму 200 296,50 грн, що підтверджено матеріалами справи.

Також, у рішенні по справі №905/1328/20 зазначено, що в договорі є два пункти, які встановлюють умови і строк оплати товару. Так, згідно п.6.3 договору оплата товару здійснюється у формі:

·100% передплати протягом трьох днів з моменту отримання рахунку-фактури (п.6.3.1 договору);

·за згодою обох сторін може бути надана відстрочка платежу 21 календарний день з моменту поставки товару та підписання видаткових накладних (п.6.3.2 договору).

Таким чином, виходячи із аналізу пунктів 6.3.1 і п. 5.3 договору, обов`язок з оплати (передоплати) продукції, яка має бути поставлена, виникає у покупця після отримання від постачальника рахунку фактури.

Як встановлено судом, позивачем рахунки фактури на оплату спірної продукції виставлені не були, у зв`язку з чим вказаний пункт договору неможливо застосувати у даному випадку.

Також, пункт 6.3.2 договору передбачає відстрочку платежу у 21 календарний день з моменту поставки товару та підписання видаткових накладних у випадку досягнення згоди обох сторін. Тобто, вирішальною умовою для застосування пункту 6.3.2 договору до спірних правовідносин є досягнення згоди між сторонами щодо надання відстрочки платежу і доведення цієї обставини є обов`язком позивача.

Проте, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджений факт досягнення згоди з відповідачем про відстрочку платежу, так само як позивачем до позову не були додані і замовлення покупця, які повинні були передувати поставці товару у випадку відстрочення платежу, як це передбачено п. 5.3 договору, у зв`язку з чим суд вважає, що строк оплати спірної (поставленої) продукції не наступив, а відтак:

- права і законні інтереси позивача за даних обставин відповідачем не порушені;

- позов пред`явлений передчасно та задоволенню не підлягає.

Із викладеного вбачається, що господарський суд при розгляді справи №905/1328/20 керувався тим, що в позовній заяві позивач не вказав, коли настав строк оплати товару за неоплаченими відповідачем видатковими накладними, так само як і не зазначив про домовленості між сторонами про відстрочку платежу. Він тільки послався п. 6.3.2. договору і вказав, що «за згодою обох сторін може бути надана відстрочка платежу 21 календарний день з моменту поставки товару та підписання видаткових накладних». Тобто, позивач у позові фактично тільки навів умови п. 6.3.2. договору.

Приписами ч. 2 ст.74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Тобто, відповідно до чинного процесуального законодавства відсутність дій з боку учасника справи (у даному випадку відповідача) чи певної події може бути сприйнята судом як доказ. І тільки за певних умов, а саме: зобов`язання судом іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події і не надання останнім таких доказів. В даному ж випадку мова йде не про відсутність дій, а про досягнення між сторонами згоди про відстрочення платежу, тобто про подію (дії обох сторін), яка мала бути, що не одне і те ж.

З огляду на зазначене, ненадання відповідачем відзиву і т.п. не може сприйматись судом як доказ визнання усіх обставин, зазначених позивачем у позові. Згідно зі ст. ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона (у даному випадку позивач) повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано ніяких доказів щодо досягнення згоди про відстрочення платежу.

Суд у рішенні також звернув увагу позивача, що незадоволення позову по даній справі не є перешкодою для звернення позивача з новим позовом до відповідача з тими ж самими вимогами, але за інших підстав, з дотриманням вимог ст. ст. 530, 693 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів звертає увагу, що статтею статтею 231 Господарського процесуального кодексу України встановлений перелік підстав закриття провадження у справі. При цьому, зі змісту вказаної норми вбачається, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, що повністю відкидають можливість судочинства.

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення; підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного господарського спору є вимоги ТОВ «Мікспак» до ТОВ «Донбас Секьюріті Груп» про стягнення суми боргу за договором постачання. Позивач в позові посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, що є підставою для стягнення суми заборгованості в судовому порядку.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зокрема згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі Проніна проти України (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23).

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що твердження, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, спростовуються висновками колегії суддів, у зв`язку з чим, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року у справі №905/2225/20 має бути залишене без змін.

У силу статті 129 ГПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року у справі №905/2225/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 17 березня 2021 року у справі №905/2225/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.06.2021 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.

Суддя Шутенко І.А.