ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2021 р. Справа№ 910/14763/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 (повне рішення складено 25.01.2021)

у справі № 910/14763/20 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"

до Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

про стягнення 19 500,00 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Автоентерпрайз" (далі - відповідач) про стягнення штрафу в розмірі 19 500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг з розміщення обладнання від 04.11.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 в позові відмовлено, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн. покладено на позивача.

Рішення мотивоване тим, що акти обстеження обладнання від 10.09.2020 та від 15.12.2020 не можуть вважатися належними доказами невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, оскільки зазначені акти, як вказано вище, було складено позивачем в односторонньому порядку. Виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду від 25.01.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніті" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті".

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що порушення обов`язку забезпечення, взятого на себе відповідачем, може статись як внаслідок дій відповідача, так і внаслідок його бездіяльності, так і внаслідок дій або бездіяльності інших осіб, відповідач зобов`язаний був здійснювати контроль за функціонуванням обладнання позивача і його захист від обставин, що зумовлюють неможливість використання обладнання у господарській діяльності позивача.

Скаржник зазначає, що відповідачем не було виконано обов`язок із забезпечення підключення майна позивача та його схоронності, оскільки 09.09.2020 позивачем було виявлено відключення обладнання, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Шутова, 9а . Зазначена обставина була зафіксована актом від 09.09.2020, який оформлений належним чином, містить усі відомості, необхідні і достатні для ідентифікації обладнання, що було оглянуте, містить підписи осіб, що брали участь в обстеженні обладнання, таким чином, позивач надав документи, що свідчать про порушення відповідачем обов`язку забезпечити підключення обладнання, що також підтверджується заявою свідка ОСОБА_1 від 23.12.2020.

На думку скаржника, судом першої інстанції не досліджено обставини належного виконання відповідачем обов`язків, передбачених договором, а також детальні обставини відключення обладнання позивача, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку у справі, висновки суду суперечать чинному законодавству та обставинам справи, оскільки ані договором, ані чинним законодавством не встановлено обов`язку складання актів обстеження обладнання позивача за участю відповідача. Договором взагалі не встановлено порядок виявлення та фіксування порушень, допущених виконавцем. Фактично суд першої інстанції нав`язує позивачу порядок дій, який не передбачений жодним актом законодавства та ігнорує документ, складений належним чином, хоч і в односторонньому порядку. Важливим є те, що складання такого акта без участі відповідача не позбавляє його права та можливості надавати докази належного виконання ним обов`язків.

Скаржник вказує на те, що мав право на звернення до суду, незалежно від направлення відповідачу письмової претензії. Не направлення відповідачу письмової претензії жодним чином не позбавляє відповідача засобів доказування, не спростовує факту існування порушення договору, і у будь-якому разі не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Переговори між сторонами та повідомлення відповідача про виявлені порушення було здійснено в усній формі, проте зазначене не призвело до очікуваного результату і виправлення порушень.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, наданому суду 14.04.2021, просив рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, вказуючи на те, що позивачем на адресу відповідача не направлялось жодного повідомлення, щодо виходу з ладу електрозарядних станцій, що в свою чергу підтверджує навмисне виготовлення "дублікату" договору з метою стягнення штрафних санкцій, шляхом подання відповідної позовної заяви. Відсутність виставлених рахунків та не направлення жодних претензій на адресу позивача, як мінімум ставить під сумнів факт існування зазначеного договору та його перебування у відповідача. Договір про надання розміщення обладнання, нібито укладеного 28.10.2019 тільки підтверджує те, що на даній локації було розміщено обладнання відповідача і жодних додаткових угод з ТОВ "Пасіфік Інвест Груп" щодо його заміни не укладалось. Не направлення претензій, акту огляду та будь-яких повідомлень позивачу є також ознакою того, що такого договору не існувало та не укладалось, таким чином, позивачем не було здійснено будь-яких дій, направлених на вжиття заходів щодо відновлення його "порушених" прав.

Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив про те, що відповідач, у зв`язку із розглядом судом апеляційної інстанції поніс додаткові судові витрати на професійну правову допомогу, орієнтовний розрахунок якої становить 10 000,00 грн. Детальний розрахунок на підтвердження їх оплати буде наданий під час судового розгляду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи мвж суддями справу № 910/14763/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржником протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази, що підтверджують сплату судового збору та докази надсилання копії апеляційної скарги відповідачу у даній справі, шляхом подання відповідної заяви.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Іоніті" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, перебування головуючого судді Гаврилюка О.М. на лікарняному з 15.04.2021 по 29.04.2021, включно, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/14763/20 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.11.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, відповідач, за договором виконавець, зобов`язується надавати позивачу, за договором замовнику, послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, визначених в окремих актах приймання-передачі до цього договору (далі - обладнання), за адресами та на умовах, які визначаються в окремих актах приймання-передачі до цього договору, а позивач зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Згідно з п. 1.2 договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання.

Обладнання позивача належить йому на праві власності або користування. Позивач має право здійснювати управління обладнанням (пункт 1.3 договору).

У пунктах 2.1.6., 2.1.7 пункту 2.1 договору відповідач зобов`язався забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та безперебійне електричне живлення обладнання позивача.

В свою чергу, позивач у підп. 2.2.1 пункту 2.2 договору зобов`язався своєчасно сплачувати за надані послуги, а також компенсувати вартість витрат електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання згідно з показниками лічильників, що надаються до кожної одиниці обладнання.

Відповідно до п. 3.1 договору за надані послуги позивач щомісячно виплачує відповідачу винагороду в розмірі 30,00 грн (в тому числі ПДВ 5,00 грн), а також 60 коп. (в тому числі ПДВ 10 коп.) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання позивача.

За змістом пункту 3.2 договору винагорода відповідачу та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному в договорі № 28-10-19), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача, виключно після виставлення відповідачем відповідних рахунків.

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення відповідачем відповідних рахунків на банківський рахунок відповідача, вказаний на таких рахунках (пункт 3.3 договору).

Згідно з п. 4.2 договору обладнання позивача має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів позивача.

У пункті 5.4 договору сторони погодили, що у випадку будь-якого порушення відповідачем умов договору, що призвело до неможливості використання позивачем для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за наступною формулою: P=DC*1500+AC*150, в якій, якщо інше не передбачено договором, елементи мають наступне значення: Р - сума штрафу в гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання або окремих одиниць обладнання: зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору; DC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу; AC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, 04.11.2019 сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі до договору, відповідно до якого позивач розмістив, а відповідач надав місце для розміщення наступного обладнання, а саме: зарядний пристрій постійного струму для заряджання електромобілів (DC): " ТЦ NewTon ", місце розміщення - м. Київ, вул. Шутова, 9а.

За твердженнями позивача, 10.09.2020 ним було здійснено обстеження обладнання та виявлено неможливість використання зарядного пристрою постійного струму, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Шутова, 9а , у зв`язку з його відключенням, про що позивачем було складено акт обстеження обладнання від 10.09.2020, при цьому, як зазначає позивач, він не надавав усної чи письмової згоди на відключення обладнання та не погоджував можливість відключення з відповідачем чи іншими особами, відтак, на думку позивача, відключення вказаного обладнання без його згоди свідчить про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, яке призвело до неможливості використання обладнання.

Виходячи із умов договору, позивачем здійснено розрахунок штрафу, належного до сплати відповідачем за формулою P=DC*1500+AC*150, відповідно до п. 5.4 договору, за яким розмір штрафу за період з 10.09.2020 по 22.09.2020 складає 19 500,00 грн.

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь штраф у розмірі 19 500,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору, позивачем розміщено, а відповідачем надано місце для розміщення наступного обладнання, а саме: зарядний пристрій постійного струму для заряджання електромобілів (DC): " ТЦ NewTon ", місце розміщення - м. Київ, вул. Шутова, 9а , про що свідчить підписаний обома сторонами та скріплений їхніми печатками акт приймання-передачі від 04.11.2019 до договору.

Договір та акт приймання-передачі від 04.11.2019 від імені відповідача було підписано його представником - Пальшиним Ю.І., який діяв від імені відповідача на підставі наказу № 17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019.

Зі змісту доданої позивачем до відповіді на відзив копії довіреності від 05.07.2019, виданої відповідачем на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , вбачається, що вказана особа уповноважена відповідачем бути представником ПП "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача. Для цього Пальшину Юрію Ігоровичу надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені відповідача, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019.

Надана позивачем копія довіреності від 05.07.2019, видана відповідачем, якою уповноважено Пальшина Юрія Ігоровича діяти від імені та в інтересах ПП "Автоентерпрайз", містить відмітку про здійснення посвідчувального напису нотаріуса про засвідчення вірності копії з оригіналу документа. Вірність копії з оригіналу документа засвідчено 26.10.2020 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2425.

Крім того, аналогічна за своїм змістом довіреність від 05.07.2019 була надана на адвокатський запит адвоката Гордієнко Н.П. директором ТОВ "Богдан-Авто Поділ", яка в свою чергу підтверджувала повноваження Пальшина Юрія Ігоровича на укладення договору з ТОВ "Богдан-Авто Поділ".

Враховуючи встановлені судом під час розгляду цієї справи обставини, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у Пальшина Юрія Ігоровича повноважень на укладення від імені відповідача Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 04.11.2019, а також підписання Акту приймання-передачі від 04.11.2019, на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про доведеність обставин укладення сторонами договору про надання послуг з розміщення обладнання від 04.11.2019 та підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі від 04.11.2019, а за відсутності доказів визнання недійсним, розірвання договору про надання послуг з розміщення обладнання від 04.11.2019 вказаний правочин належною підставою для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків.

Так, у матеріалах справи міститься дублікат договору про надання послуг з розміщення обладнання від 04.11.2019.

Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №161/3245/15-ц.

Отже, відповідач, уповноваживши довіреністю від 05.07.2019 Пальшина Юрія Ігоровича укладати договори від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вказаним договором, крім того, відповідач факт наявності між сторонами договірних відносин не заперечує, та не доводить жодними доказами наявність правовідносин між сторонами на підставі іншого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Умови та порядок нарахування неустойки (штрафу) у випадку порушення відповідачем, як виконавцем, умов Договору було погоджено сторонами в пункті 5.4 Договору.

За доводами позивача, відповідачем було порушено взяті на себе зобов`язання та відключено зарядний пристрій за місцем розміщення належного йому обладнання у період з 10.09.2020 по 22.09.2020, відтак позивач вказує на наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 19 500,00 грн.

В якості доказу порушення відповідачем умов договору та відключення зарядного пристрою, позивачем надано акт обстеження обладнання від 10.09.2020.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вказаний акт обстеження обладнання, за висновком суду, не є належним доказом на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, оскільки вказаний акт було підписано уповноваженими особами позивача в односторонньому порядку, крім того матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення позивачем виклику представників відповідача для проведення обстеження та встановлення факту роботи/відключення зарядного пристрою відповідно до умов договору та/або доказів повідомлення відповідача про вчинення таких дій, та/або доказів залучення до проведення обстеження інших незаінтересованих осіб, не пов`язаних з позивачем трудовими відносинами.

Також позивачем не надано доказів неможливості складання двостороннього акту обстеження обладнання, або відмови відповідача у складанні відповідного акту.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази направлення вказаного акту на адресу відповідача після його оформлення, що дало б можливість останньому надати свої заперечення/зауваження на викладені в акті обставини, або усунути відповідні недоліки у разі їх дійсного підтвердження.

Відповідно до пункту 5.6 договору всі розбіжності з приводу виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів.

Втім, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з претензією про порушення роботи зарядного пристрою для електромобілів, вимогою про усунення вказаного порушення тощо.

Матеріали справи також не містять і належних доказів, що можуть підтвердити факт відключення зарядного пристрою саме відповідачем чи іншими особами за зверненням відповідача.

Позивачем не надано доказів та належним чином не доведено, що відключення зарядного пристрою за місцем його розміщення сталося з вини чи за наслідком дій відповідача, та, відповідно, наявна протиправна поведінка останнього.

Безпідставним також є посилання позивача на акт обстеження від 15.12.2020, яким, на думку позивача, зафіксовано неможливість використання у власній господарській діяльності обладнання після відключення зарядного пристрою, про що вказано в акті обстеження обладнання від 10.09.2020, яке не відновлено.

У матеріалах справи відсутні докази направлення вказаного акту на адресу відповідача після його оформлення, а також докази на підтвердження запрошення представників відповідача для обстеження обладнання 15.12.2020.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що акти обстеження обладнання від 10.09.2020 та від 15.12.2020 не можуть вважатися належними доказами невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, оскільки зазначені акти є односторонніми.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

З наведених норм чинного процесуального закону можна дійти висновку, що докази у вигляді показання свідків у господарському судочинстві носять факультативний (допоміжний) характер та становлять певні відомі особам обставини, які мають значення для справи.

При цьому, частина друга статті 87 Господарського процесуального кодексу України визначає, що показаннями свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства відображаються у відповідних документах.

Відповідно до ч. 9 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються. У випадку, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх достовірності, суд не бере до уваги показання свідка.

Відтак, посилання позивача на те, що підтвердженням порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором є заява свідка ОСОБА_1 (керівника позивача) від 23.12.2020, якою нібито засвідчено, що станом на 10.09.2020 було замінено функціональну складову обладнання позивача - модем, для чого вочевидь здійснювалось і відключення обладнання від електромережі, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, є безпідставними.

Отже, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, в сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді штрафних санкцій у заявленому розмірі.

З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 19 500,00 грн. є такою, що не підтверджена матеріалами справи та не відповідає чинному законодавству.

Колегія суддів вважає рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 про відмову у задоволенні позову законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія судів апеляційного господарського суду вказує на те, що акт від 09.09.2020 складений лише заінтересованою особою, тому не є належним та допустимим доказом, в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Скаржниками не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його зміни або скасування не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 8, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 у справі № 910/14763/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14763/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 28.05.2021.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко