ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р. Справа№ 910/12660/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Полякова Б.М.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача-1: Мельник В.А. - довіреність № 19 від 04.01.2021

від відповідача-2: не з`явились

від третьої особи: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року

у справі № 910/12660/19 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Державної організації "Українське агентство з авторських та

суміжних прав"

до 1. Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав"

2. Загальноросійської громадської організації "Російське авторське

товариство"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ГО "Українська агенція з авторських та суміжних прав" та Загальноросійської громадської організації "Російське авторське товариство" про визнання недійсним Договору про заміну сторони від 04.06.2018 року до Договору про взаємне представництво інтересів у сфері великих прав від 28.01.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин укладений колишнім керівником ДО УААСП ОСОБА_1 з перевищенням ним своїх статутних повноважень на безоплатне передання майна позивача, про що Загальноросійська громадська організація "Російське авторське товариство" та Організація були обізнані або Загальноросійська громадська організація "Російське авторське товариство" могла бути введена в оману представниками Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" спільно з ОСОБА_1 .

За наслідками розгляду заявлених позовних вимог, рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М.,судді:Поляков Б.М.,Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 року апеляційну скаргу ДО „Українське агентство з авторських та суміжних прав" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених в ухвалі, протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Відповідно до відомостей, які містяться на зворотньому поштовому повідомленні, уповноважена особа скаржника отримала копію вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції 25.01.2021 року.

28.01.2021 року, згідно відтиску штампу канцелярії суду, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали суду від 19.01.2021 року подано платіжне доручення про доплату судового збору в сумі 881,50 грн.

Ухвалою суду від 02.02.2021 року вищевказаною колегією суддів відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДО „Українське агентство з авторських та суміжних прав" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду за участю повноважних представників сторін та третьої особи на 25.03.2021 року у зв`язку із необхідністю вручення відповідачу-2 процесуальних документів та матеріалів по справі у відповідності до положень Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року.

Крім того, вказаною ухвалою суду зобов`язано скаржника здійснити нотаріально засвідчений переклад на російську мову рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19, апеляційної скарги ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19 та ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 року про відкриття апеляційного провадження у даній справі, та надати їх у трьох примірниках через канцелярію Північного апеляційного господарського суду у строк до 19.02.2021 року.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

19.02.2021 року від позивача надійшло клопотання про продовження процесуальних строків, в якому останній просить суд продовжити йому процесуальний строк для надання суду належним чином (нотаріально) засвідчених перекладів на російську мову документів у трьох примірників до 12.03.2021 року.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року клопотання скаржника задоволено частково, продовжено встановлений п.4 резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 року у справі №910/12660/19 процесуальний строк для надання нотаріально засвідченого перекладу на російську мову визначених в ухвалі документів до 05.03.2021 року.

09.03.2021 року через відділ документального забезпечення суду на виконання вимог ухвали від 02.02.2021 року надано суду нотаріально засвідчений переклад на російську мову визначених в ухвалі документів.

Ухвалою суду від 25.03.2021 року відкладено розгляд справи на 29.04.2021 року на підставі положень ст. 216 ГПК України.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 29.04.2021 року у справі оголошено перерву до 27.05.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України.

В судовому засіданні 27.05.2021 року представник відповідача-1 проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до його початку заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

Представники відповідача-2 та третьої особи в судове засідання також не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

27.05.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача-1, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у даній справі - залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 28.01.2014 року між Загальноросійською громадською організацією "Російське авторське товариство" та ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (ДО УААСП) укладено договір про взаємне представництво інтересів в області великих прав (далі - Договір про взаємне представництво інтересів), відповідно до якого сторони надають одна одній право на управління виключними правами на твори, що входять у їх репертуар, на території, що входить у сферу їх діяльності відповідно до статті 4 даного договору.

Сторони визначили, що збір авторської винагороди буде відбуватися незалежно від особливостей використання твору і незалежно від мови, яким твір представляється публіці. Крім цього, кожне використання твору повинно бути предметом окремої угоди між сторонами і розмір авторської винагороди в даних випадках буде встановлюватися відповідно до національного законодавства і дозволу (заявою) правовласника (за виключенням гастролей) (абз. 3, 4 ст. 1 Договору про взаємне представництво інтересів).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 3 Договору про взаємне представництво інтересів кожна сторона зобов`язується перерахувати іншій стороні авторську винагороду, яку вона збирає на своїй території за використання творів правовласників іншої держави. Кожна сторона зобов`язується не виплачувати кошти, зібрані в якості авторської винагороди безпосередньо правовласникам, які є громадянами іншої країни без письмового погодження з іншою стороною.

Згідно з ст. 4 Договору про взаємне представництво інтересів повноваження, які сторони взаємно надають одна одній відповідно до ст. 1 договору, будуть надаватися РАО - на території Російської Федерації, УААСП - на території України.

Положеннями статті 6 Договору про взаємне представництво інтересів визначено, що розрахунки між сторонами по даному договору здійснюється два рази на рік не пізніше 3 місяців по закінченню піврічного періоду, за виключенням випадків форс-мажорних обставин.

Відповідно до статті 7 Договору про взаємне представництво інтересів кожна із сторін зобов`язується розподіляти між правовласниками суму коштів, яка їй буде перерахована іншою стороною в якості авторської винагороди, відповідно до умов договору.

17.06.2016 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено Додатковий договір до Договору про взаємне представництво інтересів від 28.01.2014 року.

04.06.2018 року між Загальноросійською громадською організацією "Російське авторське товариство", ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" та ГО "Українська агенція з авторських та суміжних прав" укладено договір про заміну сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року (далі - Договір про заміну сторони), відповідно до якого сторони погодились замінити одну із сторін Договору про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року, а саме передати ГО УААСП усі права та обов`язки ДО УААСП за Договором про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року.

Пунктом 2 Договору про заміну сторони передбачено, що після підписання цього договору ГО УААСП стає стороною Договору про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року і є повним правонаступником ДО УААСП відносно його прав та обов`язків за Договором про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року.

Згідно з п. 3 Договору про заміну сторони ДО УААСП зобов`язується протягом 5 робочих днів з дати укладення цього договору передати ГО УААСП оригінал Договору про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року, всі додаткові угоди та додатки до Договору про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року, а також інші документи та інформацію, які є важливими для його виконання.

Пунктом 4 Договору про заміну сторони передбачено, що Загальноросійська громадська організація "Російське авторське товариство" надає свою згоду на заміну ДО УААСП як сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів 28 січня 2014 року на ГО УААСП.

Відповідно до п. 5 Договору про заміну сторони, сторони погодили, що всі подальші виплати, належні Загальноросійській громадській організації "Російське авторське товариство" та/або ГО УААСП за Договором про взаємне представництво інтересів від 28 січня 2014 року, повинні здійснюватися з банківських реквізитів / на банківські реквізити ГО УААСП.

Отже, Договір про заміну сторони за своєю правовою природою є правочином, спрямованим на заміну кредитора у зобов`язанні та на заміну боржника у зобов`язанні.

За змістом ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Так, за Договором про взаємне представництво інтересів ДО УААСП є боржником відносно Загальноросійської громадської організації "Російське авторське товариство" щодо свого обов`язку надати Загальноросійській громадській організації "Російське авторське товариство" невиключне право видавати дозволи та сплачувати Загальноросійській громадській організації "Російське авторське товариство" винагороду (у Загальноросійської громадської організацієї "Російське авторське товариство" є право вимагати виконання боржником- ДО УААСП такого обов`язку), та одночасно Загальноросійська громадська організація "Російське авторське товариство" є боржником відносно ДО УААСП (кредитора) щодо свого обов`язку надати ДО УААСП право видавати дозволи та сплачувати винагороду зі свого боку на користь ДО УААСП.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що норми цивільного законодавства не передбачають можливості заміни сторони договору, натомість норми ст. 509-525 ЦК України встановлюють можливість заміни кредитора у зобов`язанні та заміни боржника у зобов`язанні, яке, власне, і є предметом договору.

В той же час, за приписами ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згода на заміну боржника у зобов`язанні є одностороннім правочином, який по суті може бути як у формі трьохсторонньої угоди між кредитором, первісним боржником та новим боржником, так і у формі одностороннього документа, що засвідчує згоду кредитора на заміну боржника у зобов`язанні.

Так, пунктом 4 трьохстороннього Договору про заміну сторони передбачено, що Загальноросійська громадська організація "Російське авторське товариство" надає свою згоду на заміну ДО УААСП як сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів 28 січня 2014 року на ГО УААСП.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, беручи до уваги зміст умов Договору про заміну сторони, суд дійшов вірного висновку, що даний договір передбачав перехід до відповідача-1 як прав, так і обов`язків у зобов`язанні, що виникли на підставі Договору про взаємне представництво інтересів, тобто Договір про заміну сторони є одночасно правочином, спрямованим на заміну кредитора і боржника (в частині прав та обов`язків ДО УААСП) у зобов`язанні за Договором про взаємне представництво інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави заявленого позову про визнання Договору про заміну сторони недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений керівником позивача з перевищенням повноважень.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв`язку з наведеним суд виходив з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було розміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що Договір про заміну сторони підписано від імені позивача в.о. Генерального директора ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справи до позову позивачем долучено копію наказу Державної служби інтелектуальної власності України від 24.05.2016 №224-Н про тимчасове покладання обов`язків Генерального директора Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" на ОСОБА_1

У преамбулі Договору про заміну сторони зазначено зокрема, що Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" діє в особі в.о. Генерального директора ОСОБА_1, який діє на підставі статуту та наказу.

Станом на дату укладання оспорюваного договору чинною була редакція статуту Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав", затверджена наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2017 №1016 (далі - статут позивача).

При цьому, позивач, обґрунтовуючи недійсність Договору про заміну сторони, посилається на перевищення керівником позивача п. 3.3.7, 5.2. та 6.8. статуту позивача при укладанні оспорюваного договору.

Зазначені положення статуту позивача передбачають наступне:

- відповідно до мети та предмета діяльності щодо колективного управління майновими правами в межах повноважень, одержаних на підставі укладених письмових договорів із суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, на території України та за її межами, Агентство укладає з організаціями інших країн, які здійснюють колективне управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, договори про взаємне представництво інтересів (п. 3.3.7);

- Агентство зобов`язане зокрема здійснювати заходи з удосконалення організації діяльності Агентства (п. 5.2.);

- Агентство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом (п. 6.8.).

Оцінюючи положення статуту позивача та доводи позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності факту перевищення повноважень зі сторони керівника позивача при укладанні Договору про заміну сторони з огляду на таке.

Так, положення п. 3.3.7 та 5.2. статуту позивача за своїм змістом не встановлюють обмежень у вчиненні керівником ДО "УААСП" правочину про заміну кредитора та боржника у зобов`язанні, яким за своєю правовою природою є Договір про заміну сторони.

Крім того, пунктом 4.6. статуту позивача передбачено, що Агентство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, самостійно планує свою діяльність, несе відповідальність за її наслідки та виконання зобов`язань перед бюджетами, державними цільовими фондами і контрагентами.

Згідно з п. 4.12. статуту, Уповноважений орган управління не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність Агентства.

Пунктом 5.1. статуту передбачено, що Агентство має право укладати договори та вчиняти інші правочини згідно із законодавством. Агентство має право самостійно співпрацювати з юридичними особами зарубіжних країн.

Згідно з п. 7.1. статуту позивача, органами управління агентства є: Генеральний директор; Наглядова рада.

Відповідно до п. 7.4. статуту Генеральний директор відповідно до покладених на нього завдань: здійснює керівництво Агентством; без окремого доручення представляє інтереси Агентства в усіх органах, установах, організаціях та на підприємствах; укладає за погодженням з директором з колективного управління договори про управління авторськими та суміжними правами, договори з іноземними авторськими та іншими аналогічними організаціями з управління правами на об`єкти авторського права та суміжних прав, договори на збирання та виплату винагороди авторам та іншим правовласникам.

Вищенаведеними положеннями статуту спростовуються доводи позивача щодо перевищення повноважень керівником позивача при укладанні Договору про заміну сторони.

Крім того, як вбачається зі змісту Договору про заміну сторони, його предметом є передача прав та обов`язків позивача за Договором про взаємне представництво інтересів відповідачу 1, в тому числі, невиключного права на видавництво необхідних дозволів на всі види публічного виконання музичних творів.

Відповідно до ст. 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп`ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування напівпровідникових виробів; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці.

Згідно зі ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності можуть відповідно до закону бути вкладом до статутного капіталу юридичної особи, предметом договору застави та інших зобов`язань, а також використовуватися в інших цивільних відносинах.

Наведене дає підстави для висновку, що предметом Договору про заміну сторони є в тому числі передача відповідачу-1 (перехід до відповідача-1) майнового права інтелектуальної власності - права дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (на відповідній території).

Відповідно до умов Договору про заміну сторони, вказаний договір є безоплатний, оскільки у ньому відсутні будь-які положення стосовно оплати.

Розділ 6 статуту позивача, в якому міститься п. 6.8., має назву "Майно Агентства". Відповідно до вказаного розділу, майно Агентства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Майно Агентства становлять виробничі та невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Агентства. Джерелами формування майна Агентства є: майно, у тому числі кошти, передані Уповноваженим органом управління; продукція, вироблена Агентством у результаті господарської діяльності; доходи від власної господарської діяльності, а також роялті; кредити банків та інших кредиторів; доходи від цінних паперів та депозитів; капітальні вкладення та дотації з бюджетів; безоплатні або благодійні внески, пожертвування підприємств, організацій та громадян; інші джерела, не заборонені законодавством (п. 6.1.-6.3. статуту).

Відчуження, у тому числі реалізація та придбання транспорт засобів, надання в оренду, списання основних фондів, що є державною власністю і закріплені за Агентством на праві господарського відання, здійснення застави цілісного майнового комплексу Агентства, його структурних підрозділів, будівель і споруд, передача в іпотеку здійснюються за погодженням з Уповноваженим органом управління в порядку, установленому законодавством. Одержані в результаті відчуження зазначеного майна кошти використовуються відповідно до затвердженого фінансового плану. Агентство в повному обсязі володіє правом власності на створену ним інформацію. Збитки, завдані Агентству в результаті порушення його майнових прав громадянами, юридичними особами, державними органами чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону. Агентство здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до законодавства та мети своєї діяльності (п. 6.4.-6.7. статуту).

Відповідно до ст. 66 ГК України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Відповідно до ст. 139 ГК України майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб`єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів. Основними фондами виробничого і невиробничого призначення є будинки, споруди, машини та устаткування, обладнання, інструмент, виробничий інвентар і приладдя, господарський інвентар та інше майно тривалого використання, що віднесено законодавством до основних фондів.

Таким чином, враховуючи зміст розділу 6 статуту позивача у сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду міста Києва, що вказаний розділ, в тому числі п. 6.8., на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, переважно стосується майна юридичної особи позивача - основних фондів виробничого і невиробничого призначення, до яких майнові права інтелектуальної власності не відносяться. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідні майнові права інтелектуальної власності, зокрема ті, що є предметом Договору про взаємне представництво інтересів, відображались на балансі позивача тощо.

Отже, з огляду на викладене, положення п. 6.8. статуту позивача щодо заборони безоплатної передачі майна, на яке позивач посилається в обґрунтування недійсності Договору про заміну сторони як такого, що укладений з перевищенням повноважень, не стосується майнових прав інтелектуальної власності, які є предметом Договору про взаємне представництво інтересів.

В обґрунтування апеляційної скарги покладені доводи про те, що в результаті укладання оспорюваного договору про вихід з договору про взаємне представництво інтересів позивач втратив майнові права, що є порушенням керівником позивача п. 6.8 Статуту в частині безоплатної передачі майна (майнових прав), належних ДО УААСП, а відтак перевищив статутні повноваження при укладанні такого договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" організація колективного управління (організація колективного управління майновими правами) - організація, що управляє на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав і не має на меті одержання прибутку.

Згідно з приписами частин третьої та четвертої статті 48 наведеного Закону (у редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного правочину) повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі.

Організації колективного управління можуть управляти на території України майновими правами іноземних суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями, в тому числі й про взаємне представництво інтересів. Організації колективного управління можуть доручати на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями управляти на колективній основі за кордоном майновими правами українських суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі й про взаємне представництво інтересів.

Водночас відповідно до приписів статті 31 названого Закону (у наведеній редакції) автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України "Про авторське право і суміжні права" майнові права виконавців можуть передаватися (відчужуватися) іншим особам на підставі договору, в якому визначаються спосіб використання виконань, розмір і порядок виплати винагороди, строк дії договору і використання виконань, територія, на яку розповсюджуються передані права тощо. Визначені договором ставки винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Отже, організація колективного управління (статус якої станом на час виникнення спірних правовідносин мав позивач), не є суб`єктом авторського права і (або) суміжних прав, а здійснює колективне управління майновими правами, які передаються їй в управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав.

Безпідставним є ототожнення позивачем передачі (відчуження) суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав об`єкта авторського права і (або) суміжних прав (яке відповідно до чинного законодавства є підставою для набуття права власності на відповідне майно іншою особою) з переданням майнових прав на відповідні об`єкти в управління, зокрема організації колективного управління.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, помилковим є твердження скаржника про те, що майнові права інтелектуальної власності, які перебувають в управлінні організації колективного управління, є майном такої організації.

У контексті спірних правовідносин безпідставним є й посилання скаржника на те, що належність майнових прав інтелектуальної власності до майна суб`єкта цивільних правовідносин знаходиться поза будь-яким "розумним сумнівом".

Так, позивач здійснював колективне управління майновими правами, які передавалися йому в управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі, майновими правами іноземних суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договору з Асоціацією про взаємне представництво інтересів.

Колективне управління майновими правами не тягне виникнення в організації колективного управління права власності, а відповідно й здійснення з власної волі, незалежно від волі інших осіб володіння, користування, розпорядження відповідними об`єктами інтелектуальної власності (майновими правами на них).

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.04.2021 року по справі № 910/17319/19.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з місцевим судом про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилання апелянта на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 року у справі №910/12660/19 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати сторонам у справі та третій особі.

4. Справу №910/12660/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 03.06.2021 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.М. Поляков

В.О. Пантелієнко