ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 травня 2021 року Справа № 903/135/21

Господарський суд Волинської області в складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Русинчук М.М., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД, Рівненська область, м.Рівне

до відповідача: Луцької міської ради, Волинська область, м. Луцьк

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників сторін

від позивача: Перепечай Катерина Віталіївна-адвокат, довіреність №б/н від 01.12.2020;

від відповідача: Бондарчук Роман Ігорович, довіреність №б/н від 01.12.2020;

Встановив: Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД є новий власник об`єктів нерухомості за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57а, яке набуло право на земельну ділянку, розташовану під такими об`єктами, на таких же правах, що і Товариство з обмеженою відповідальністю ЛУЦЬККОНДИТЕР, а саме - на праві постійного користування.

Однак, відповідач не визнає право позивача на постійне користування земельною ділянкою за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57А, площею 2,0964 га на підставі державного акту на право постійного користування землею від 14.01.1997 №224, посилаючись на те, що дана спірна земельна ділянка не є сформована, та не має визначених меж та площі. Крім того, ТзОВ «Вестконд» не належить до переліку суб`єктів визначених ст. 92 Земельного кодексу України, які можуть набувати право постійного користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 05.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.03.2021.

Ухвалою суду від 22.03.2021 із занесенням її до протоколу судового засідання оголошено перерву до 05.04.2021.

Ухвалою суду від 05.04.2021 відкладено розгляд справи на 21.04.2021.

Ухвалою суду від 21.04.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.04.2021.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі просить позов задоволити з підстав викладених у позовні заяві.

Представник відповідача, в судовому засіданні у позові просить відмовити, як без підставному та не підтвердженому належними та допустимими доказами.

Оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши доводи представників сторін, господарський суд, встановив наступне.

26.12.1996 на підставі рішення Луцької міської ради №667 від ТзОВ «Виробнича-Комерційна Фірма «Луцьккондитер» отримало в постійне землекористування земельну ділянку площею 2,0964 га за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57А, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 14.01.1997 №244 (бланк акта І-ВЛ №000834). (а.с. 12-31)

Судом встановлено, що на спірній земельній ділянці розміщувались об`єкти нерухомості, що належали ТОВ ВКФ «Луцьккондитер».

Між ТзОВ «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер» (позичальник) та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договори, а саме:

1)кредитний договір про відкриття мультивалютного кредиту №4-4 від 07.01.2006 з змінами відповідно до договорів про внесення змін №1 від 15.11.2006, №4 від 24.02.2007, №6 від 23.06.2008, №8 від 18.02.2009;

2)кредитним договором №1-4 від 18.02.2009 про надання кредиту на умовах овердрафту;

3)кредитним договором №19-4 від 21.08.2007 з наступними змінами згідно договорів про внесення змін №2 від 26.06.2008, №4 від 18.02.2009.

27.01.2006 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) ПАТ «Промінвестбанк» (іпотекодержатель) та ТзОВ «Виробничо-комерційна Фірма «Луцьккондитер» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №236 Згідно п.п 1.2 договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а та належить іпотекодавцю на праві власності.

04.11.2016 між ТзОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» (первісний іпотекодержатель) між ТзОВ «Вестконд» (новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №24-3 (а.с. 44-45)

Відповідно до умов п.п 1.1 договору первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки від 27.01.2006 посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстровим №236, разом із договорами про внесення змін:

-додатковою угодою до договору іпотеки, посвідченою Ариванюк Н.А, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 15.11.2006, за реєстровим №4290;

-додатковою угодою до договору іпотеки, посвідченою Ариванюк Н.А., приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 04.12.2007, за реєстровим №10414, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промисло-інвестиційний банк» та ТзОВ «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер», як іпотекодавець або боржник, що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4 від 27.01.2006 зі змінами та доповненнями, що укладений між банком та боржником.

Як слідує із матеріалів справи 24.01.2017, 06.04.2017 ТзОВ «Вестконд» набуло у власність об`єкти нерухомості спецоб`єкт (адмінкорпус) за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57 а, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку » та договору іпотеки від 27.01.2006, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 46-61)

Відповідно до п.п 1.2 договору іпотеки визначено, що земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею, серії І-ВЛ №[х]0834, виданого 14.01.1997 Луцькою міською радою та призначена для обслуговування виробничих та адміністративних будівель, у відповідності до рішень Луцької міської ради від 26.12.1996 за №667, акт зареєстровано в книзі записів актів на право постійного користування землею за №224 та за умовами договору не була предметом іпотеки.

02.04.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про викуп земельної ділянки на вул. Володимирській 57 а в м. Луцьку.(а.с.62)

18.05.2018 відповідач надав відповідь на лист позивача, та відмовив у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо викупу такої земельної ділянки. Разом з цим, у даному листі послався на положення ст. 120 Земельного кодексу України, у якій передбачено про неможливість переходу права користування земельною ділянкою під об`єктами нерухомості до ТзОВ «Вестконд» до моменту реєстрації такого права користування, як речового права. Також, Луцька міська рада вказала, про необхідність звернення до Луцької міської ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою попереднього користувача до моменту оформлення такого права ТзОВ «Вестконд».(а.с. 64)

06.08.2018 ТзОВ «Вестконд» звернулось до ліквідатора ТОВ ВКФ «Луцьккондитер», яке на той час перебувало в ліквідаційній процедурі, щодо необхідності припинення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: м.Луцьк, вул. Володимирська, 57 А . (а.с. 65-67)

26.02.2020 рішенням Луцької міської ради визнано припиненим ТзОВ «Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер» право постійного користування земельними ділянками загальною площею 2,1924 г. у зв`язку з ліквідацією товариства. Державний акт на право постійного користування землею зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 10.04.1997 за №224 (серії І-ВЛ №000834), визнано таким, що втратив чинність. Скасовано рішення Луцької міської ради ввід 29.11.2012 №34/110 «Про надання ТзОВ «Поларт-Інвест» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування виробничих та адміністративних будівель на вул. Володимирській, 57а» (а.с. 68)

30.12.2020 позивач звернувся з листом до Луцької міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з подальшим наданням земельної ділянки в постійне користування.(а.с. 73)

27.01.2021 у відповідь на дану заяву відповідач направив лист, яким відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на Володимирській 57 А в м. Луцьку з огляду на те, що ТзОВ «Вестконд» не належить до переліку суб`єктів визначених ст. 92 Земельного кодексу України, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками.(а.с. 73-74)

Враховуючи вище викладене позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право постійного користування спірною земельною ділянкою за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а на якій розташові об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності ТзОВ «Вестконд».

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін у справі, суд виходив із такого.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельними ділянками характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, а саме: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; заклади освіти незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Із наведеної норми Закону слідує, що позивач не відноситься до суб`єктів, які можуть набувати право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно із статтями 125 та 126 Земельного кодексу України, право постійного користування земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004.

Статтею 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої, рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у постійне користування можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також, стаття 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що під час проведення державної реєстрації право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які передають земельні ділянки у власність або у користування, оскільки, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування і буде вважатися заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Таким чином, згідно вищезазначених норм законодавства, реєстрацію похідних речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності право постійного користування, можна проводити не після державної реєстрації права власності держави або територіальної громади на ці земельні ділянки, а одночасно з реєстрацією похідного речового права на земельну ділянку.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Також, згідно пункту 81І Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Статтею 122 Земельного кодексу України, передбачено повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Статтею 140 Конституції України передбачено, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначити в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. З аналізу наведених норм матеріального права суд дійшов висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, а відтак не може бути делеговане суду.

Здійснюючи судочинство, ЄСПЛ неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №909/786/17 від 23.05.2018 з якої слідує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З огляду на те, що земельна ділянка, щодо якої позивач просить визнати право постійного користування земельною ділянкою не була предметом іпотеки, а на ній лише розташовані об`єкти нерухомого майна, щодо яких у позивача виникло право власності та доводи позивача про те, що до нього автоматично перейшло право вимоги користування на всю площу земельної ділянки, яка була надана в користування ТзОВ «Луцьккондитер» відповідно до державного акту №224 від 14.01.1997 на підставі ст. 377 Цивільного кодексу України є передчасними.

За змістом ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, на думку суду, для забезпечення реалізації права позивача на земельну ділянку на підставі ст. 377 ЦК України, така земельна ділянка має бути сформована з визначення її кадастрового номеру .

Посилання позивача на відсутність технічної документації та відповідно до п.2 Перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера є безпідставними.

Доводи позивача про те, що він автоматично набув право постійного землекористування з посиланням на постанову Верховного Суду по справі №921/99/18 від 01.12.2020 не взято до уваги суду. При цьому судом враховано таке.

У постанові від 01.12.2020 по справі №921/99/18 Верховний Суд висловився, що набуття юридичними особами приватного права у визначеному законодавством порядку права приватної власності на майновий комплекс, який включає об`єкти нерухомого майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу закону, договору, рішення суду, інших обставин, що мають юридичне значення, та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди та цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови постійного землекористувача від вказаних земель. При цьому, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Крім того, у п. 24 постанови позиція Верховного Суду висловлена так: «відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (частина 2 статті 92 ЗК України)».

Правова конструкція земельних відносин сторін у справі, що розглядалась Верховним Судом стосувалась права користування земельною ділянкою на умовах оренди, що не може бути застосовано у справі де, позивач вимагає визнати за ним право користування земельною ділянкою на праві постійного користування.

Разом з цим, необхідно зауважити, що згідно ч. 5 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Отже, в даній справі застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.12.2020 по справі №921/99/18 є неможливим, оскільки ТзОВ «ВЕСТКОНД» не відноситься до перелічених вище підприємств, установ чи організацій, що визначений у ст. 92 Земельного кодексу України, а тому набуття вказаним товариством права постійного користування земельною ділянкою на вул. Володимирській, 57-а є неможливим в силу закону.

За вказаних обставин правові підстави про визнання права постійного користування земельною ділянкою за ТзОВ «Вестконд» відсутні.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТзОВ «Вестконд».

Судовий збір, у зв`язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 124, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

вирішив :

В позові відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

27.05.2021

Суддя В. М. Дем`як