РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2021Справа № 910/4136/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Малого приватного підприємства "ГАЗСЕРВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ ФАКТОР"

про стягнення 144742,98 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Мале приватне підприємство "ГАЗСЕРВІС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ ФАКТОР" про стягнення 144742,98 грн, з яких: 140000,00 грн - основний борг, 3230,00 грн - інфляційних втрат, 1512,98 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору поставки №ФР026 від 19.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2021 дану позовну заяву було залишено без руху.

01.04.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи на виконання ухвали суду від 19.03.2021.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.04.2021 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/4136/21, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч.2 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідач відзиву на позов не надав. Про розгляд справи відповідача було повідомлено ухвалою суду від 06.04.2021, направленою на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також у відповідності до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 06.04.2021 повернута на адресу суду поштовим відділенням зв`язку.

Отже, у відповідності до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вказані приписи Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.02.2020 між Малим приватним підприємством "ГАЗСЕРВІС" (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЦ ФАКТОР" (постачальник, відповідач) укладений договір поставки №ФР026 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язаний передати у власність, а покупець прийняти та оплатити на умовах викладених в даному договорі, металопрокат (далі - товар), сортимент, кількість та ціна якого вказані у рахунках-фактурах, та/або специфікаціях, оформлених як додатки до даного договору, які є його невід`ємними частинами (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.2 договору кількість кожної партії товару узгоджується сторонами в рахунках - фактурах та/або Специфікаціях до договору. З моменту прийняття та оплати покупцем рахунку-фактури партія товару вважається узгодженою сторонами.

Згідно із п.3.1. договору ціна на товар встановлюється за домовленістю між постачальником та покупцем з урахуванням ПДВ і вказується у рахунках та інших супровідних документах.

Відповідно до п.3.4. договору оплата вартості товару, вказаного в рахунку, здійснюється шляхом 50% передоплати та 50% доплати, в день повідомлення про готовність товару до відвантаження або на інших умовах вказаних у Специфікаціях до договору.

Пунктом 3.5. договору оплата за товар здійснюється покупцем, реквізити якого вказані в даному договорі. У разі одержання від покупця передплати частково (якщо це не суперечить умовам розрахунків) постачальник має обов`язки з поставки товару лише на суму одержаних коштів.

Датою оплати вартості товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.3.6. договору).

Відповідно до п.4.2. договору строк поставки товару - протягом 14 робочих днів, за умови виконання п.3.4. договору.

Датою поставки товару вважається дата отримання товару покупцем, вказана у видатковій накладній (п.4.4. договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2020 року, а частині взаєморозрахунків - до повного виконання розрахунку між сторонами (п.10.1. договору).

Відповідачем виставлено рахунок-фактуру №СФ-0000181 від 11.02.2020 на поставку товару (труба 89x6 ВУС (ізоляція) ГОСТ27 2-3:2011) на суму 214661,76 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі виставленого відповідачем рахунку здійснив попередню оплату у загальній сумі 140000,00 грн (50000,00 грн - сплачено згідно із платіжного доручення №2023 від 28.02.2020, 90000,00 грн - за поясненнями позивача сплачено готівкою представнику відповідача).

10.02.2021 позивач направив відповідачу претензію вих.№1/21 від 10.02.2021 у якій вимагав від відповідача повернути кошти у сумі 140000,00 грн сплачені за поставку товару згідно із рахунок-фактуру №СФ-0000181 від 11.02.2020 та договору від 19.02.2020.

Оскільки відповідач вимоги позивача не задовольнив, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення 140000,00 грн основного боргу, а також нарахованих за період з 28.02.2020 по 02.03.2021 інфляційних втрат у сумі 3230,00 грн та 3% річних у сумі 1512,98 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п.4.2. договору сторони погодили строк поставки товару - протягом 14 робочих днів, за умови виконання п.3.4. договору.

У відповідності до п.3.4. договору оплата вартості товару, вказаного в рахунку, здійснюється шляхом 50% передоплати та 50% доплати, в день повідомлення про готовність товару до відвантаження або на інших умовах вказаних у Специфікаціях до договору.

Згідно із платіжним дорученням №2023 від 28.02.2020 позивач здійснив попередню оплату у сумі 50000,00 грн згідно із рахунку-фактури №СФ-0000181 від 11.02.2020.

Водночас матеріали справи не містять доказів оплати на користь відповідача грошових коштів у сумі 90000,00 грн.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому суд зазначає, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає, що первинних документів на підтвердження здійснення попередньої оплати у сумі 90000,00 грн позивачем у матеріали справи не надано.

За наведених вище вимог Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідно до умов договору датою оплати вартості товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, а посилання позивача на те, що попередня оплата у сумі 90000,00 грн сплачена готівкою представнику відповідача не підтверджені жодними належними доказами, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини сплати на користь відповідача грошових кошів у сумі 90000,00 грн.

Наразі наданими позивачем у матеріали справи доказами підтверджується сплата позивачем на користь відповідача грошових коштів у сумі 50000,00 грн.

Умовами договору (п.3.5. договору) сторони передбачили, що у разі одержання від позивача передплати частково відповідач має обов`язки з поставки товару лише на суму одержаних коштів.

Отже, з урахуванням пункту 3.5. договору, оскільки здійснення позивачем попередньої оплати на суму 50000,00 грн підтверджено належними доказами, відповідач мав здійснити поставку товару протягом 14 робочих днів на суму здійсненої оплати.

При цьому, сторонами договору не визначено початку відліку строку поставки, однак з аналізу змісту умов 3.4., 3.5. договору можна дійти висновку, що відповідач взяв на себе зобов`язання поставити товар протягом 14 робочих днів після здійснення позивачем попередньої оплати.

Отже, згідно із ст.663, ч.1 ст.530 ЦК України, п.4.2. поставку товару на суму внесеної позивачем попередньої оплати відповідач мав здійснити у строк 20.03.2020.

При цьому судом враховано, що рахунок-фактура №СФ-0000181 на поставку товару (труба 89x6 ВУС (ізоляція) ГОСТ27 2-3:2011) датований 11.02.2020, тобто раніше ніж дата укладеного між сторонами договору. Однак враховуючи, що матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами інших договорів, окрім договору поставки №ФР026, та приймаючи до уваги, що позивачем стверджується виставлення вказаного рахунку за договором поставки №ФР026, а протилежного відповідачем не доведено, суд приймає доводи позивача, що рахунок-фактуру №СФ-0000181 від 11.02.2020 виставлено на поставку товару за укладеним між сторонами за договором поставки №ФР026 від 19.02.2020.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Судом також встановлено, що 10.02.2021 позивач направив відповідачу претензію вих.№1/21 від 10.02.2021 у якій вимагав від відповідача повернути кошти у сумі 140000,00 грн сплачені за поставку товару згідно із рахунок-фактуру №СФ-0000181 від 11.02.2020 та договору від 19.02.2020. Вказана претензія отримана відповідачем 11.03.2021, що підтверджується відомостями з Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення.

З огляду на вище встановлені судом обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повернення відповідачем грошових коштів у розмірі 50000,00 грн або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 50000,00 грн, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення основного боргу суд задовольняє частково.

Щодо заявлених позивачем до стягнення нарахованих за період з 28.02.2020 по 02.03.2021 інфляційних втрат у сумі 3230,00 грн та 3% річних у сумі 1512,98 грн, суд дійшов висновку про наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, у постачальника (відповідача) виникло зобов`язання повернути покупцю (позивачу) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, частини першої статті 530 Цивільного кодексу України з наступного дня після спливу строку поставки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

З огляду на правову природу правовідносин сторін суд дійшов висновку, що у даному випадку наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Позивач здійснює нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості у розмірі 50000,00 грн за період з 28.02.2020 по 02.03.2021.

Оскільки судом встановлено, що поставку товару на суму внесеної позивачем попередньої оплати (50000,00 грн) відповідач мав здійснити у строк 20.03.2020, то прострочення відповідачем зобов`язання виникло з 21.03.2020.

За перерахунком суду 3% річних за період з 21.03.2020 по 02.03.2021 становить 1422,82, а тому позовні вимоги у частині стягнення 3% річних суд задовольняє частково.

Щодо нарахування інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року по справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Таким чином нарахування інфляційних втрат слід здійснювати з 01.04.2020 у межах визначеного позивачем періоду. За перерахунком суду сума інфляційних втрат становить 3337,79 грн, тобто у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем до стягнення. Оскільки суд у відповідності до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 3230,00 грн повністю.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Малого приватного підприємства "ГАЗСЕРВІС".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЦ ФАКТОР" (01135, місто Київ, ВУЛИЦЯ В`ЯЧЕСЛАВА ЧОРНОВОЛА, будинок 41Д, офіс 10, ідентифікаційний код 41068053) на користь Малого приватного підприємства "ГАЗСЕРВІС" (77500, Івано-Франківська обл., Долинський р-н, місто Долина, вул. Грушевського, будинок 11, ідентифікаційний код 31916352) заборгованість у сумі 50000,00 грн, 3% річних у сумі 1422,82 грн, інфляційні втрати у сумі 3230,00 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 857,12 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 31.05.2021.

Суддя С.О. Турчин