РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.06.2021Справа № 910/17584/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілзор" 09100, Київська обл., місто Біла Церква, ВУЛИЦЯ КОЦЮБИНСЬКОГО, будинок 57

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське" 01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 27 ЛІТ.А

2. Фізичної особи - підприємця Кучер Людмили Василівни АДРЕСА_1

простягнення 149 623,87 грн.

Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вілзор" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське" та Фізичної особи - підприємця Кучер Людмили Василівни про солідарне стягнення з відповідачів 149 623,87 грн., а саме 130000,00 грн. заставної суми та 19623,87 грн. нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на не виконання відповідачами обов`язку з повернення внесеної позивачем за Договором оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019 заставної суми в розмірі 130000,00 грн., у зв`язку з закінченням строку дії договору, внаслідок чого у відповідачів утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду11.12.2020 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 20.11.2020 надійшла заява б/н від 09.12.2020 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Окрім цього до заяви про усунення недоліків позивачем додано нову редакцію позовної заяви про стягнення з відповідачів 149623,87 грн., а саме 130000,00 грн. заставної вартості, 14809,32 грн. пені, 2864,00 грн. процентів річних та 1950,55 грн. втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/17584/20, та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі ч.1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи №910/17584/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 позовну заяву залишено без руху згідно ч.11 ст.176 ГПК України після відкриття провадження у справі та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.

Так, через відділ діловодства суду 12.01.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 16.12.2020 надійшла заява б/н від 11.01.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху після відкриття провадження у справі, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 продовжено розгляд справи №910/17584/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від позивача на час розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення відповідачів про розгляд справи судом та про їх право подати відзив на позов, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала Господарського суду від 16.12.2020 про відкриття провадження у справі № 910/17584/20 надсилалась на адреси відповідачів, зазначені в позовній заяві, а саме: 01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 27 ЛІТ.А, та 03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКА, будинок 51, квартира 14, які співпадають з місцезнаходженням відповідачів за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим ухвали суду від 16.12.2020 та від 25.01.2021 повернуті відділенням поштового зв`язку неврученими відповідачам у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача в матеріалах справи відсутні та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

Суд зазначає, що сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу суду про відкриття провадження у справі для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернута до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду та нереалізації своїх процесуальних прав, зокрема, в частині надання відзиву на позовну заяву, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 910/17584/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідачів та повідомлення їх про розгляд справи судом.

Також суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 16.12.2020,відповідачі мали подати відзиви на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідачів станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Київське" та Фізична особа-підприємець Кучер Людмила Василівна не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, відповідачами не надано відзивів на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи виключно за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 лютого 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київське" (орендодавець 1 за Договором, відповідач 1 у справі), Фізичною особою - підприємцем Кучер Людмилою Василівною (орендодавець 2 за Договором, відповідач 2 усправі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вілзор" (позивач у справі, орендар за Договором) укладено Договір оренди цілісного майнового комплексу (далі-Договір), за умовами якого орендодавці передають, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) цілісний майновий комплекс, вбудований в будівлю, який складається з приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, загальною площею60,2кв.м ,що розташоване за адресою: м.Київ, вулиця Хрещатик, будинок 27, літ.А. (далі - об`єкт оренди).

Розділами 2-13 Договору сторони визначили мету оренди, порядок, умови передачі і повернення приміщення та майна, платежі за договором, орендну плату та порядок розрахунків, комунальні та інші витрати, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, опоряджувальні роботи, термін дії та порядок розірвання договору тощо.

Згідно пункту 13.1 Договору термін дії Договору встановлено з 01 лютого 2019 року по 31січня 2020 року.

Закінчення строку дії або дострокове розірвання цього Договору не звільняє орендаря від виконання прийнятих на себе зобов`язань щодо повної сплати орендної плати та компенсації за комунальні послуги (п.13.2.Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавців і скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 760 Цивільного кодексу України особливості найму окремих видів майна встановюється цим кодексом та іншими законами.

Частиною 1 статті 793 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Згідно з умовами п. 2.1 Договору майновий комплекс передається в оренду для здійснення діяльності у галузі ресторанного господарства (кафе, бар, ресторан, кав`ярня, їдальня, тощо), організації святкових та розважальних подій.

У пункті 3.2. Договору сторони підтверджують, що на момент передачі в оренду Цілісний майновий комплекс за зовнішнім виглядом, технічним та санітарним станом є повністю пристосованим для використання за цільовим призначенням згідно з п. 2.1. Договору, в справному, робочому стані, функціонують всі системи забезпечення роботи цілісного майнового комплексу, а саме: пожежної сигналізації, система витяжної вентиляції, водопостачання, водовідведення, електропостачання, теплопостачання.

Відповідно до ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України договір набирає чинності з моменту його укладення.

За умовами п. 14 Договору цей Договір складено в місті Києві 01 лютого 2019 року в трьох оригінальних примірниках по одному для кожної з сторін.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що передача Цілісного майнового комплексу від орендодавців орендарю відбувається в день підписання Договору та Акта прийому-передачі цілісного майнового комплексу, які підписуються сторонами за формою, встановленою в Додатку № 1, Додатку № 2 до Договору.

Після підписання сторонами актів прийому-передачі орендодавець-1 передає орендарю ключі від приміщення (п. 3.3. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору орендодавці передали, а орендар прийняв у орендне користування згідно з Договором окреме, визначене індивідуальними ознаками майно - цілісний майновий комплекс, вбудований в будівлю, який складається з приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, загальною площею 60,2 кв, що розташований за адресою: м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 27, літ. А, на підтвердження чого 01 лютого 2019 року між орендодавцями та орендарем без зауважень було підписано та скріплено печатками Акт прийому-передачі приміщення (Додаток № 1) і Акт прийому-передачі майна (Додаток № 2), копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт отримання приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, в оренду, його характеристики та подальше користування сторонами не заперечувались.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачами було належним чином виконано свій обов`язок з передачі в оренду ТОВ "Вілзор" об`єкта оренди - цілісного майнового комплексу, вбудованого в будівлю, який складається з приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, загальною площею 60,2 кв, що розташований за адресою: м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 27, літ. А, на підставі Договору, а позивачем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно достатті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від евної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 5.1. Договору плата за цілісний майновий комплекс вноситься в грошовій формі на розрахункові рахунки орендодавця -1 та орендодавця 2 згідно з умовами договору. Щомісячний розмір орендної плати за користування цілісним майновим комплексом складає 130000,00 грн. на місяць.

У п. 5.2. Договору сторони погоджено, що розмір орендної плати за один повний календарний місяць складає 130000,00 грн. і сплачується щомісячно до 15 числа поточного місяця за поточний місяць:

- на користь орендодавця 1 - 30000,00 грн.;

- на користь орендодавця 2 - 100000,00 грн.

Належним чином виконаним обов`язком по сплаті орендної плати цілісного майнового комплексу вважається сплата в повному обсязі у встановлений термін на розрахункові рахунки орендодавця - 1 і орендодавця - 2.

За домовленістю сторін при укладанні Договору орендар сплачує протягом трьох днів, до 4 лютого включно, орендну плату за перший місяць користування та заставну суму. Сума платежу складає 260000,00 грн.: на користь орендодавця 1 - 60000,00 грн.; на користь орендодавця 2 - 200000,00 грн. (п. 5.3. Договору).

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, на виконання умов Договору позивачем сплачено відповідачам 260000,00 грн. згідно платіжних доручень № 1 від 05.02.2019 на суму 73500,00 грн, № 2 від 06.02.2019 на суму 26500,00 грн., № 3 від 06.02.2019 на суму 100000,00 грн., № 4 від 07.02.2019 на суму 30000,00 грн., № 6 від 08.02.2019 на суму 25000,00 грн., № 7 від 08.02.2019 на суму 5000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи суд доходить висновку, що позивачем було виконано зобов`язання за спірним Договором в частині сплати орендної плати за перший місяць користування та заставної суми. Заперечень щодо розміру здійсненої оплати та порядку її зарахування від сторін до суду не надходило.

При цьому суд зазначає, що укладення між сторонами Договору було спрямоване на отримання позивачем права на користування нежитловим приміщенням - цілісним майновим комплексом, вбудованим в будівлю, який складається з приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, загальною площею 60,2 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вулиця Хрещатик, будинок 27, літ.А, що, в свою чергу, породжує обов`язок позивача сплачувати орендодавцям плату за користування орендованим майном, а також компенсацію витрат за фактично спожиті комунальні послуги.

Відповідно до п. 5.4 Договору у разі підвищення вартості долара США за середнім курсом Міжбанку 1,5 рази (та більше) від прийнятого сторонами на день підписання Договору, сума Орендної плати збільшується. Орендодавець 1 та орендодавець 2 письмово повідомляє орендаря про збільшення розміру орендної плати на підставі цього пункту Договору в 1.3 рази, надає відповідні рахунки на сплату. Якщо протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення та рахунків орендар не сплатить за оренду цілісного майнового комплексу Договір вважається автоматично розірваним.

У разі дострокового припинення Договору орендна плата та/або інші платежі за Договором, сплачені авансом, підлягають поверненню орендодавцями на користь орендаря після складання та підписання акта звірки розрахунків протягом 15 банківських днів від дати складння акта звірки взаємних розрахунків з урахуванням умов п.3.8.,3.9.,3.10 (п.5.8.Договору)

Окрім цього, за умовами п.6.1 Договору орендар компенсує орендодавцеві 1 разову передплату за електроенергію згідно його рахунків, які складено на підставі затверджених обсягів лімітів споживання, у відповідних договорах між орендодавцем 1 і постачальником електроенергії у 3-денний термін здати укладення цього Договору та щомісячно відшкодовує орендодавцю 1 кошти за отриману послугу електропостачання.

Відповідно до п.6.3 Договору за домовленістю сторін письмові рахунки по відшкодуванню комунальних та інших послуг орендар отримує в офісі орендодавця 1 за адресою: вул. Саксаганського, 42, офіс 37, або електронною поштою тел. , . Орендар протягом 2 (двох) робочих днів здійснює оплату відповідно до отриманих рахунків.

Умовами п.6.7 Договору погоджено, що орендар компенсує орендодавцеві 1 суму сплаченого податку на нерухоме майно, яке є предметом оренди згідно з цим договором, щоквартально на підставі рахунків орендодавця 1 та сплачує їх протягом 3-х робочих днів.

Наразі, згідно наданих позивачем доказів, а саме копій платіжних доручень у кількості 35 штук, позивачем в період лютий 2019 року - січень 2020 року було здійснено сплату орендної плати за Договором в загальній сумі 1 300 000,00 грн.

Будь-яких заперечень щодо факту та розміру здійсненої оплати, а також зарахування відповідачами здійсненої оплати від сторін Договору на час розгляду справи до суду не надходило.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України. (ч. ч. 2, 4 ст. 291 ГК України)

Пунктом 11.4 Договору передбачено, що зміни або доповнення цього Договору допускаються за взаємною згодою сторін.

Згідно частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

За умовами п. 3.5. Договору повернення цілісного майнового комплексу орендодавцям здійснюється на підставі відповідного акта прийому-передачі, підписаного сторонами, в належному технічному, санітарному стані, а також придатному зовнішньому та внутрішньому вигляді, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду з врахуванням нормального зносу.

Згідно з п 13.4. Договору після закінчення користування цілісним майновим комплексом за цим Договором сторони укладають акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу.

Так, за твердженням позивача, пролонгації Договору не відбулось, отже, у зв`язку з закінченням строку дії Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01 лютого 2019 року, припинилось право відповідачів на внесену позивачем заставну суму в розмірі 130000,00 грн., внаслідок чого у відповідачів виник обов`язок її повернути.

На підтвердження зазначеного позивачем надано суду акт прийому - передачі майна від 31.01.2020 до Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019 (додаток № 3), який підписаний представниками орендаря та орендодавця 2 без зауважень та застережень.

Як встановлено судом за матеріалами справи, листом від 26.08.2020 позивач звернувся до відповідачів з претензію № 1 від 14.08.2020 щодо невиконання договору оренди від 01.02.2019 з вимогою сплатити позивачеві заборгованість - заставну суму у розмірі 130000,00 грн. та суму штрафних санкцій у розмірі 13257,20 грн., факт направлення якої згідно з п. 13.6 Договору на фактичну адресу відповідачів підтверджується копіями фіскального чеку від 26.08.2020, опису вкладення в цінний лист від 26.08.2020, накладної № 910 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Однак, поштове відправлення щодо направлення претензії відповідачами отримано не було та повернуто позивачеві за закінченням терміну зберігання.

Таким чином, в обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що оскільки відповідачі всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства не виконали свої зобов`язання щодо повернення внесеної позивачем за Договором заставної суми в розмірі 130000,00 грн., право на яку припинилось у орендодавців у зв`язку з закінченням строку дії Договору, у відповідачів утворилась прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 130000,00 грн., яку останній просив суд стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Як свідчать матеріали справи та зазначалось судом вище, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує про факт відсутності пролонгації Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01 лютого 2019 року після закінчення строку, на який було укладено.

За приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою статті 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 284 ГК України у разі відсутності заяви однієї сторони про припинення або зміну умов договору протягом місяця після закінчення строку дії договору від вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, норми ст. 764 ЦК України та ст. 284 ГК України передбачають таку правову конструкцію як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Так, бажання наймача продовжувати відносин найму висловлюється конклюдентними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Що ж стосується наймодавця, то підставою для продовження відносин найму є його згода, яка виражається у відсутності заперечень та вимоги до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку дії Договору найму. Якщо протягом цього строку наймодавець заявить про своє бажання припинити відносити найму, наймач зобов`язаний буде повернути йому майно у строки та в порядку, передбаченому Договором.

При цьому законодавцем не встановлено конкретної форми заяви про припинення договору оренди, така вимога може бути викладена однією зі сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Водночас істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця.

Крім того, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії останнього.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 22.10.2019 у справі № 910/3705/19, від 21.10.2019 у справі № 902/862/15 та від 02.07.2019 у справі № 906/742/18.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 вказала, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у ст. 764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності заяв сторін про припинення Договору, доказів заперечень орендодавців щодо поновлення договору на новий строк чи щодо користування орендарем майном після 31 січня 2020 року, які мали місце як до закінчення терміну дії Договору, так і протягом одного місяця після його закінчення.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

У відповідності до приписів ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Таким чином, аналіз наведених вище норм в їх сукупності свідчить, що законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення договору найму не з закінченням строку його дії, а з фактом повернення об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

Наразі згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц, законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі, оскільки фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. В свою чергу сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

Так, за умовами п. 3.5. Договору повернення цілісного майнового комплексу орендодавцям здійснюється на підставі відповідного акта прийому-передачі, підписаного сторонами, в належному технічному, санітарному стані, а також придатному зовнішньому та внутрішньому вигляді, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду з врахуванням нормального зносу.

Відповідно до п.п.9.3.11 п. 9.3 Договору орендар зобов`язується по закінченню терміну дії договору чи достроковому припиненні договірних відносин звільнити та передати приміщення та майно орендодавцям в належному стані, а також придатному зовнішньому та внутрішньому вигляді, тобто не гіршому, ніж на момент передачі в оренду з урахуванням нормального зносу. При поверненні приміщення орендар не зобов`язаний приводити його у первісний стан, тобто воно передається у поточному стані, з врахуванням проведених опоряджувальних робіт та поточного ремонту, з врахуванням нормального зносу.

Згідно з п 13.4. Договору після закінчення користування цілісним майновим комплексом за цим Договором сторони укладають акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу.

Таким чином, на переконання суду, належним і допустимим доказом, який документально засвідчує факт повернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Вілзор" орендодавцям об`єкта оренди за Договором оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019, а саме звільнення та передачу приміщення та майна в належному стані, по закінченню терміну дії Договору, є акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу, складений та підписаним належним чином.

Зокрема, на підтвердження факту повернення майна за закінченням строку дії Договору позивачем додано до позову акт прийому - передачі майна від 31.01.2020 року до Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019 року (додаток № 3).

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інформацію" документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Проте, надана позивачем на підтвердження факту звільнення об`єкта оренди за закінченням строку Договору копія Акта прийому - передачі майна від 31.01.2020 до Договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.02.2019 (додаток № 3) не може бути розцінена судом в якості належного та допустимого доказу повернення ТОВ "Вілзор" предмета договору найму - цілісного майнового комплексу, позаяк, як встановлено судом, за актом прийому - передачі майна від 31.01.2020 (додаток № 3) позивачем здійснено лише повернення орендодавцеві - 2 обладнання, меблів та іншого майна для закладу громадського харчування, згідно з наведеним в акті переліком.

Водночас суд звертає увагу, що факт передання орендарю в оренду цілісного майнового комплексу орендодавцями засвідчується двома окремими актами прийому-передачі, а саме: приміщення - ТОВ «Київське» за Актом прийому-передачі приміщення (Додаток № 1), майно - Фізичною особою - підприємцем Кучер Людмилою Василівною за Актом прийому-передачі майна (Додаток № 2).

З урахуванням наведеного суд зазначає, що факт закінчення користування позивачем цілісним майновим комплексом та повернення його орендодавцям може бути підтверджений як актом прийому-передачі цілісного майнового комплексу, укладення якого прямо передбачено п. 13.4 Договору, підписаним орендарем та обома орендодавцями, так и двома окремими актами прийому-передачі, підписаним щодо майна - орендарем та орендодавцем 2, та щодо - приміщення орендарем та орендодавцем 1.

Натомість, судом за матеріалами справи встановлено факт незвільнення позивачем приміщення та неповернення останнього орендарю 1, оскільки матеріали справи не містять та сторонами не надано, в розумінні приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, належних та допустимих доказів підписання між позивачем та відповідачем 1 Акта прийому - передачі приміщення до Договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.02.2019 року.

Будь-яких доказів вживання позивачем дій щодо повернення приміщення, переданого у найм та/або вчинення орендодавцем 1 дій, спрямованих на ухилення від прийняття цього приміщення від позивача-орендаря, сторонами суду також не надано.

Таким чином, судом встановлена відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів підписання сторонами акта прийому-передачі цілісного майнового комплексу, вбудованого в будівлю, який складається з приміщення, облаштованого обладнанням, меблями та іншим майном для закладу громадського харчування, що має бути свідченням передачі майна з оренди в порядку ст.ст. 785, 795 ЦК України та п. 3.5, пп.9.3.11 п. 9.3, п. 13.4. Договору, а отже підстави стверджувати про припинення позивачем за закінченням строку Договором оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01 лютого 2019 року користуванням предметом оренди відсутні.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене в сукупності, за відсутності доведеного факту припинення Договору, настання якого пов`язано з фактичним поверненням орендованого майна орендарям в повному обсязі, та фактичного триваючого користування приміщенням, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на закінчення терміну дії Договору, які ґрунтуються тільки на наявності підписаного між орендарем та орендодавцем 2 Акту прийому - передачі майна від 31.01.2020 (додаток № 3) судом до уваги не приймаються як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи.

В свою чергу враховуючи тристоронній характер спірного Договору суд зазначає, що взаємні права та обов`язки сторін, зокрема, орендаря та двох відповідачів, які виступають одночасно на боці орендодавця, нерозривно пов`язані між собою, а отже зумовлюють права і обов`язки по відношенню до предмета оренди - як щодо нерухомого майна, так і щодо майна згідно переліку, а отже окремо підписаний акт про повернення майна, що знаходилось в будівлі закладу громадського харчування, не може свідчити про наявність підстав для повернення заставної суми як загалом, так і в частині.

Окремо суд наголошує на відсутності передбаченого умовами Договору порядку та підстав повернення внесеної орендарем заставної орендної плати.

Суд зазначає, що у практиці орендних відносин гарантійний платіж, який перераховує орендар орендодавцеві, є способом забезпечення виконання зобов`язань (ч. 1 ст. 199 ГК України), та зазвичай має ознаки завдатку або застави (ч. 1 ст. 546, ст. 570, 572 ЦК України).

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Однією з головних ознак завдатку є його оплатність у рахунок належних з нього за договором платежів, отже з наведеного можна зробити висновок, що грошова сума, сплачена як завдаток, завжди буде повністю зараховуватися в рахунок оплати орендної плати.

Натомість для гарантійного платежу така ознака не є характерною, адже, як свідчить правозастосовна практика, гарантійний платіж може повертатися орендареві по закінченню договору оренди за умови належного виконання останнім умов договору, може залишитися у власності орендодавця як штрафна санкція за договором або компенсація шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження майна тощо.

Якщо ж такий гарантійний платіж згідно з умовами договору при належному виконанні зобов`язань за договором оренди в кінці терміну дії договору підлягає поверненню орендарю в первісному розмірі, а у разі, якщо орендар не виконує або неналежним чином виконує взяті на себе за договором оренди зобов`язання, орендодавець залишає за собою право використання таких коштів для покриття заподіяної шкоди, в цьому випадку такий платіж набуває ознак застави, оскільки при заставі кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна (ст. 572 ЦК України).

Наразі, статус гарантійного платежу визначається з урахуванням умов Договору та фактичних обставин реалізації орендних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, а також предмет та підстави позову про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості, якими є обов`язок відповідачів у зв`язку з закінченням строку дії Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019 повернути позивачу заставну суму у розмір 130000,00 грн., за результатами аналізу наявних матеріалів справи встановлені фактичні обставини не надають суду можливості дійти беззаперечних висновків про припинення Договору оренди цілісного майнового комплексу б/н від 01.02.2019, відповідно, позовні вимоги про стягнення заборгованості з підстав, наведених позивачем, тобто невиконання зобов`язань з повернення у зв`язку з закінченням Договору заставної суми, задоволенню не підлягають.

Розглянувши по суті позовні вимоги ТОВ «Вілзор» суд зазначає, що позовна заява позивача окрім вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості містить похідні матеріально - правові вимоги про стягнення пені, процентів річних та витрат від інфляції.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного висновку суду щодо відсутності підстав для повернення відповідачами заставної суми, суд зазначає, що відповідачами не було допущено порушення виконання грошового зобов`язання, а отже наведене виключає застосування положень ч. 1 ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, та оскільки вимоги про стягнення пені, процентів річних та витрат від інфляції є похідними від вимоги про стягнення заборгованості, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних в частині стягнення пені, процентів річних та витрат від інфляції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст.74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 01 червня 2021 року.

Суддя А.М.Селівон