РІШЕННЯ

22 квітня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/43/21

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Сиротюк К.В.

Розглянувши матеріали справи в порядку загального позовного провадження

за позовом Приватного агропромислового підприємства "ДЗВІН", с. Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область

до відповідача Державного підприємства "Чортківський комбінат хлібопродуктів", вул. Білецька, 2А, м. Чортків, Тернопільська область

про стягнення заборгованості.

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Ороновська О.М. адвокат,

відповідача: не з"явився.

Судові процедури.

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах даної справи згідно до вимог ГПК України.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд", відповідно до вимог статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

Приватне агропромислове підприємство "ДЗВІН" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Державного підприємства "Чортківський комбінат хлібопродуктів" про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено договірні зобов`язання, що виникли на підставі договору оренди № 1 від 02.10.2012, в частині внесення орендних платежів.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 01.02.2021, для розгляду справи №921/43/21 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою суду від 08.02.2021 відкрито провадження у справі №921/43/21 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 09.03.2021.

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.

Підготовче засідання вперше призначено на 09.03.2021.

Відповідно до частини 4 статті 233 ГПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Протокольною ухвалою від 09.03.2021 підготовче засідання відкладалося на 23.03.2021.

Пунктом 3 частини 2 статті 185 ГПК України встановлено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/43/21 до судового розгляду по суті на 08.04.2021.

Розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 08.04.2021 розпочато розгляд справи по суті.

Протокольною ухвалою від 08.04.2021 судове засідання відкладалося на 22.04.2021.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, її вступне та заключне слово.

У судовому засіданні 22.04.2021, після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, суд, після виходу із нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Інші процесуальні дії.

31.03.2021 представником позивача - адвокатом Ороновською О.М. подано до Господарського суду Тернопільської області клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн (вх. № 2720), з долученням доказів.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено договірні зобов`язання, що виникли на підставі договору оренди № 1 від 02.10.2012, в частині внесення орендних платежів.

У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Заперечення відповідача.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, на підставі статей 120, 121 ГПК України - ухвалами суду, які надсилалися рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення з позначкою "Судова повістка", про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, положення статті 13 ГПК України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, доказів у справі є достатньо для вирішення спору по суті, справа розглядається без їх участі, за наявними у ній матеріалами.

Також, беручи до уваги, що учасники справи, зокрема відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами на подання відзиву, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, сторони не позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду щодо даної справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Фактичні обставини, встановлені судом.

02 жовтня 2012 року між Приватним агропромисловим підприємством "Дзвін" (як, Орендодавцем/позивачем) та Державним підприємством "Чортківський комбінат хлібопродуктів" (як, Орендарем/відповідачем) укладено договір оренди №1, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у користування: територію току, що знаходиться за адресою : Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132, загальною площею 7202 кв.м., в т. ч. склад №1, що знаходиться за адресою: Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132 (тік), загальною площею 1335 кв.м.; склад №2, що знаходиться за адресою: Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132 (тік), загальною площею 1317 кв.м. (п.1 Договору).

Згідно пункту 2.1 Договору, Орендар зобов"язаний використовувати отримані в оренду об"єкти за його призначенням зберігання зернових культур навалом та в полімерних зернових рукавах.

Пунктом 4.1 Договору сторони домовились, що термін оренди встановлюється з 02.10.2012 до 31.12.2022.

Орендна плата становить за оренду зерноскладів у розмірі 12.50 грн за 1 тонну зберігаємих зернових культур; за оренду території току - у розмірі 8,70 грн за 1 тонну зберігаємих зернових культур в полімерних зернових рукавах.

Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа першого місяця, наступного за звітним, згідно виставленого рахунку (акту приймання - передачі наданих орендних послуг) (п.5.1, п.5.3 Договору).

Як визначено п.7.1 Договору, Орендар зобов"язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Факт передачі Орендодавцем та прийняття Орендарем в оренду нерухомого майна за договором оренди №1 від 02.10.2012 свідчить Акт приймання - передачі майна №1 від 02.10.2012, який підписано обома сторонами без жодних зауважень чи застережень.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги (зберігання зерна), у зв"язку з чим позивачем нараховано відповідачу орендні платежі, про що свідчать акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000314 від 28.02.2018 на суму 44 848,06 грн, № ОУ-0000313 від 28.02.2018 на суму 64 663,90 грн, № ОУ-0000318 від 31.03.2018 на суму 48 660,64 грн, № ОУ-0000319 від 31.03.2018 на суму 29 127,95 грн, № ОУ-0000308 від 16.05.2018 на суму 41 366,51 грн, № ОУ-0000309 від 16.05.2018 на суму 6 235,64 грн, № ОУ-0000319 від 31.05.2018 на суму 43 118,38 грн, № ОУ-0000321 від 30.06.2018 на суму 42 869,87 грн, № ОУ-0000352 від 31.01.2019 на суму 215 034,01 грн, № ОУ-0000353 від 31.01.2019 на суму 31 825,60 грн, № ОУ-0000355 від 31.01.2019 на суму 82 508,60 грн, № ОУ-0000356 від 31.01.2019 на суму 10 913,80 грн, № ОУ-0000365 від 28.02.2019 на суму 88 090,00 грн, № ОУ-0000366 від 28.02.2019 на суму 10 913,80 грн, № ОУ-0000370 від 31.03.2019 на суму 89 491,60 грн, № ОУ-0000371 від 31.03.2019 на суму 10 358,20 грн, № ОУ-0000373 від 30.04.2019 на суму 40 184,60 грн, № ОУ-0000374 від 30.04.2019 на суму 9 191,40 грн, № ОУ-0000380 від 31.05.2019 на суму 7 957,90 грн, № ОУ-0000381 від 30.06.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000384 від 31.07.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000389 від 31.08.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000392 від 30.09.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000402 від 30.11.2019 на суму 11 742,00 грн, № ОУ-0000406 від 31.12.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000001 від 31.01.2020 на суму 12 396,00 грн, № ОУ-0000004 від 29.02.2020 на суму 12 758,80 грн, які підписані без претензій сторін один до одного.

Однак, відповідач свої договірні зобов`язання щодо сплати за оренду майна не виконав.

Таким чином, за відповідачем рахується борг перед позивачем у розмірі 983 025,60 грн, про що свідчить Акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2020.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Зміст спірних правовідносин, які склались між сторонами.

Оцінивши подані позивачем обґрунтування позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору оренди майна №1 від 02.10.2012, який за своєю правовою природою є договором оренди та які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Норми права, які застосував суд.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Як визначено статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності ( стаття 283 Господарського кодексу України).

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами статті 599 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

В силу вимог статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 625 Цивільного кодексу України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотивована оцінка судом .

Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 11 ЦК України та стаття 174 ГК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 02 жовтня 2012 року між Приватним агропромисловим підприємством "Дзвін" (як, Орендодавцем/позивачем) та Державним підприємством "Чортківський комбінат хлібопродуктів" (як, Орендарем/відповідачем) укладено договір оренди №1, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у користування: територію току, що знаходиться за адресою : Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132, загальною площею 7202 кв.м., в т. ч. склад №1, що знаходиться за адресою: Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132 (тік), загальною площею 1335 кв.м.; склад №2, що знаходиться за адресою: Чортківський район, с. Білобожниця, вул. Шевченка, 132 (тік), загальною площею 1317 кв.м. (п.1 Договору).

Факт передачі Орендодавцем та прийняття Орендарем в оренду нерухомого майна за договором оренди №1 від 02.10.2012 підтверджується Актом приймання - передачі майна №1 від 02.10.2012, який підписаний обома сторонами без жодних зауважень чи застережень (міститься в матеріалах справи).

Взаємовідносини сторін виникли на підставі Договору оренди майна № 1 від 02.10.2012, який за правовою природою є договором оренди.

Порядок укладення, зміни, припинення та виконання договору оренди майна, який за своєю правовою природою є договором майнового найму, регулюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України.

Відповідно до вимог статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Умовами договору (п.5.1, п.5.3) сторони домовились, що орендна плата становить за оренду зерноскладів у розмірі 12.50 грн за 1 тонну зберігаємих зернових культур; за оренду території току - у розмірі 8,70 грн за 1 тонну зберігаємих зернових культур в полімерних зернових рукавах.

Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа першого місяця, наступного за звітним, згідно виставленого рахунку (акту приймання - передачі наданих орендних послуг).

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято майно в оренду, у зв"язку з чим позивачем нараховано відповідачу орендні платежі, що підтверджується актами здачі - прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000314 від 28.02.2018 на суму 44 848,06 грн, № ОУ-0000313 від 28.02.2018 на суму 64 663,90 грн, № ОУ-0000318 від 31.03.2018 на суму 48 660,64 грн, № ОУ-0000319 від 31.03.2018 на суму 29 127,95 грн, № ОУ-0000308 від 16.05.2018 на суму 41 366,51 грн, № ОУ-0000309 від 16.05.2018 на суму 6 235,64 грн, № ОУ-0000319 від 31.05.2018 на суму 43 118,38 грн, № ОУ-0000321 від 30.06.2018 на суму 42 869,87 грн, № ОУ-0000352 від 31.01.2019 на суму 215 034,01 грн, № ОУ-0000353 від 31.01.2019 на суму 31 825,60 грн, № ОУ-0000355 від 31.01.2019 на суму 82 508,60 грн, № ОУ-0000356 від 31.01.2019 на суму 10 913,80 грн, № ОУ-0000365 від 28.02.2019 на суму 88 090,00 грн, № ОУ-0000366 від 28.02.2019 на суму 10 913,80 грн, № ОУ-0000370 від 31.03.2019 на суму 89 491,60 грн, № ОУ-0000371 від 31.03.2019 на суму 10 358,20 грн, № ОУ-0000373 від 30.04.2019 на суму 40 184,60 грн, № ОУ-0000374 від 30.04.2019 на суму 9 191,40 грн, № ОУ-0000380 від 31.05.2019 на суму 7 957,90 грн, № ОУ-0000381 від 30.06.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000384 від 31.07.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000389 від 31.08.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000392 від 30.09.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000402 від 30.11.2019 на суму 11 742,00 грн, № ОУ-0000406 від 31.12.2019 на суму 5 871,00 грн, № ОУ-0000001 від 31.01.2020 на суму 12 396,00 грн, № ОУ-0000004 від 29.02.2020 на суму 12 758,80 грн (знаходяться в матеріалах справи).

Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено п.7.1 Договору, Орендар зобов"язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Отже, спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, як Орендарем, своїх договірних зобов`язань в частині внесення плати за оренду приміщення та майна.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення становить 983 025,60 грн, що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2020, який підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Доказів, які б підтверджували сплату відповідачем заборгованості, яка виникла на підставі договору оренди, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги в частині щодо стягнення заборгованості у розмірі 983 025,60 грн, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних у розмірі 26 076,54 грн, суд зазначає наступне:

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" (чинна)).

Так, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати орендних платежів, у зв`язку з чим позивачем за неналежне виконання умов Договору оренди нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 26 076, 54 грн.

Судом, перевірено розрахунок 3% річних, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та вважає вірно обрахованим, а тому позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 26 076,54 грн, такими, що підлягають до задоволення, як правомірно заявлені.

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 40 893,84 грн, суд зазначає наступне:

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 30.01.2019 у справі № 922/175/18.

У зв"язку з порушенням відповідачем строків оплати орендних платежів, позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 40 893,84 грн.

Судом, перевірено розрахунок інфляційних втрат, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та вважає вірно обрахованим, а тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 40 893,84 грн, такими, що підлягають до задоволення, як правомірно заявлені.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 119 400,71 грн, суд зазначає наступне:

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до статті 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Судом, досліджено умови договору оренди №1 від 02.10.2012 та встановлено, що сторони не визначили та не погодили умовами даного договору відповідальності Орендаря у випадку порушення своїх зобов"язань щодо невиконання чи неналежного виконання в частині строків оплати за орендні платежі, а саме: нарахування пені, а тому позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 119 400,71 грн, не підлягають до задоволення.

Висновок суду.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати.

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору у розмірі 17 540,95 грн.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 17 540,95 грн покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи (частина 1 статті 123 ГПК України).

Відповідно до частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положення частин 1, 2, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як визначено статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

20.01.2021 між адвокатом Ороновською Ольгою Михайлівною та Приватним агропромисловим підприємством "Дзвін" (Замовник) укладено договір на надання правової допомоги .

Факт надання адвокатських послуг підтверджується Актом приймання - передачі надання послуг правової допомоги від 10.02.2021 та платіжним дорученням №20974 від 10.02.2021 про сплату юридичних послуг на суму 10 200,00 грн.

Отже, Договір про надання правової допомоги від 20.01.2021, приймання - передачі надання послуг правової допомоги від 10.02.2021 та платіжне доручення №20974 від 10.02.2021 про сплату юридичних послуг на суму 10 200,00 грн є належними доказами понесених позивачем витрат на правову допомогу, під час розгляду справи.

Витрати, пов"язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави ( частина 1 статті 126 ГПК України).

Як визначено частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 3, 4 статті 126 ГПК України).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, витрати, які поніс позивач згідно договору про надання правової допомоги є витратами на професійну правничу допомогу.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

За приписами частин 5 та 6 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 129 ГПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи - витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність заперечень відповідача, оцінюючи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також беручи до уваги часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 15 749,93 грн покласти на відповідача, а у розмірі 1 791,02 грн покласти на позивача.

3. Судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 158,53 грн покласти на відповідача, а у розмірі 1 041,47 грн покласти на позивача.

4. Стягнути з Державного підприємства "Чортківський комбінат хлібопродуктів", вул. Білецька, 2А, м. Чортків, Тернопільська область, на користь Приватного агропромислового підприємства "Дзвін", с.Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область, - 983 025,60 грн заборгованості, 40 893,84 грн інфляційних втрат, 26 076,54 грн 3% річних, 15 749,93 грн судового збору та 9 158,53 грн витрат на правничу допомогу.

5. Видати наказ стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

6. У решті частин позовних вимог у задоволенні позову, відмовити.

Стягувач: Приватне агропромислове підприємство "Дзвін", с.Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область, .

Боржник: Державне підприємство "Чортківський комбінат хлібопродуктів", вул. Білецька, 2А, м. Чортків, Тернопільська область, .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.17.5 Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, а саме до 15.12.2017 року. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Примірник рішення надіслати учасникам справи, рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення:

Позивачу: Приватному агропромисловому підприємству "Дзвін", с.Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область.

Відповідачу: Державному підприємству "Чортківський комбінат хлібопродуктів", вул. Білецька, 2А, м. Чортків, Тернопільська область.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "28" травня 2021 року (з врахуванням перебування судді Боровця Я.Я. з 05.05.2021 по 07.05.2021 у відпустці та з врахуванням вихідних і святкових днів).

Суддя Я.Я. Боровець