ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2021 р. Справа№ 910/16693/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.02.2021 (повне рішення складено: 09.03.2021)

у справі №910/16693/20 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ткача Володимира Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

про стягнення 1 194 093,84 грн

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 1 150 000,00 грн основного боргу, 3 450,00 грн інфляційних втрат, 8 128,77 грн 3% річних, 32 515,07 грн пені за договором №58-85 від 03.07.2020 на підставі ст.ст. 11, 258, 266, 509, 525, 526, 611, 617, 625, 629, 655, 692, 712, 901, 903, 905 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/16693/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на користь Фізичної особи-підприємця Ткача Володимира Миколайовича 1 150 000 (один мільйон сто п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу, 3 450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) грн 00 коп. інфляційних втрат, 8 128 (вісім тисяч сто двадцять вісім) грн 77 коп. 3% річних, 32 515 (тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн 07 коп. пені, 17 911 (сімнадцять тисяч дев`ятсот одинадцять) грн 41 коп. судового збору та 40 000 (сорок тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позов повністю суд першої інстанції виходив з того, що договір №58-85 від 03.07.2020 не є фіктивним та не спрямовувався на настання передбачених ним правових наслідків. Позивач виконав свої зобов`язання з надання послуг за договором, а відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з їх оплати у строк визначений п. 4.1 договору та має перед позивачем заборгованість у сумі 1 150 000,00 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/16693/20 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції не з`ясовано обставин підписання відповідачем Договору надання послуг та акту. Договір про надання послуг, як і спірний акт по ньому, не спрямовувались на настання передбачених ними правових наслідків (надання послуг), а були підписані лише як умова поставки товару і слугували забезпеченням його прийняття і оплати відповідачем. Крім того відповідач зазначав, що більшість документів тендерних пропозицій є копіями давно наявних і таких, що вже подавались відповідачем раніше 03,07.2020 в інших закупівлях. Також відповідач указував, що всі закупівлі у яких відповідач брав участь у період з 03.07.2020 по 23.07.2020 здійснювались виключно силами його підприємства, без будь-якої участі позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" у справі №910/16693/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16693/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія". Призначено справу до розгляду на 19.05.2021.

Розпорядженням керівника апарату суду від 18.05.2021 №09.1-08/1934/21 у зв`язку із перебуванням судді Шапрана В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/16693/20.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2021 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" у справі №910/16693/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" до провадження у визначеному складі суддів.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування свого відзиву позивач зазначав, що на підтвердження надання позивачем відповідачу послуг на загальну суму 1 150 000,00 грн, сторони підписали акт наданих послуг №2 від 27.07.2020, який підписано з боку позивача та відповідача без зауважень та без претензій з боку замовника по об`єму, якості та строкам надання послуг, що є підставою для подальших розрахунків з виконавцем. Факт власноручного підписання Договору та акту наданих послуг директором відповідача визнається відповідачем.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

З матеріалів господарської справи убачається наступне.

03.07.2020 між Фізичною особою-підприємцем Ткачем Володимиром Миколайовичем (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (замовник) укладено договір №58-85 (далі - договір), відповідно до умов якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, дає завдання, а виконавець зобов`язався відповідно до завдання замовника надавати йому платні "Послуги щодо оформлення тендерної документації" у які входить надання усних та письмових консультацій, щодо форми та змісту документів, перевірки підготовлених замовником документів (далі - послуги).

Згідно із п. 1.2 договору на підтвердження факту наданих виконавцем та прийнятих замовником послуг за договором між сторонами укладається акт надання послуг, який підписується уповноваженими на це особами та скріплюється печаткою сторін, що є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що виконавець надає послуги замовнику з наступних питань:

- підготовлення та оформлення пропозицій конкурсних торгів;

- аналіз ринку та надання консультацій щодо визначення предметів закупівлі (аналіз цін, постачальників, порівняльна характеристика еквівалентів товарів тощо);

- надання рекомендацій та зауважень підготовлених замовником документів;

- та ін. послуги які не указані але які надаються виконавцем для виконання завдань замовника, щодо підготовки тендерної документації.

Замовник зобов`язався оплатити виконавцю надані послуги у розмірі зазначеному у рахунку на оплату, який оформляється на підставі акту наданих послуг (п.3.1.2 договору).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору вартість послуг установлюється на основі узгоджених і підписаних між сторонами актів наданих послуг, які являються невід`ємною частиною даного договору. Замовник сплачує виконавцю плату у розмірі та на підставі рахунку на оплату та акту наданих послуг протягом 5 банківських днів з моменту підписання актів наданих послуг.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк договору починає свій перебіг з моменту підписання між сторонами та скріплення його печатками сторін та закінчується 31.12.2020. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункт 9.1, 9.2, 9.3 договору).

Пунктом 10.1 договору передбачено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору регулюються ним та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов даного договору, позивач надав обумовлені договором роботи (послуги), що підтверджується актом наданих послуг №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн, який підписаний сторонами договору без зауважень та скріплений печатками, що не заперечується відповідачем.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо порядку надання робіт (послуг).

На підставі акту наданих послуг, позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн.

Отже, позивач виконав свої зобов`язання з надання послуг за договором, а відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з їх оплати у строк визначений п. 4.1 договору та має перед позивачем заборгованість у сумі 1 150 000,00 грн.

Доказів оплати вище указаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). ( ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач у своїй скарзі зазначав, що договір №58-85 від 03.07.2020 є фіктивним та не спрямовувався на настання передбачених ним правових наслідків відповідачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Згідно роз`яснень п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має ураховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Особа, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Ураховуючи те, що позивачем виконувались, а відповідачем, у свою чергу, були прийняті послуги за оспорюваним договором, що підтверджується актом наданих послуг №2 від 23.07.2020 на суму 1 150 000,00 грн, який підписаний уповноваженими представниками обох сторін суд дійшов висновку, що відповідачем (апелянтом) не доведено того, що указаний правочин був не направлений на настання реальних правових наслідків, що ним передбачені.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, про задоволення позову у цій частині стягнення основної заборгованості у розмірі 1 150 000,00 грн.

Як слідує із матеріалів справи, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 450,00 грн інфляційних втрат, 8 128,77 грн 3% річних за період з 04.08.2020 по 28.10.2020 та пеня у розмірі 32 515,07 грн.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України установлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, штрафом є платіж, нарахування якого здійснюється одноразово, в той час як пеня є поточним щоденним нарахуванням, розмір якої залежить від періоду прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 06.04.2020 у справі №910/4783/19 та від 15.05.2018 №917/889/17.

Відтак, передбачена сторонами у пункті 7.2 договору відповідальність замовника за прострочення оплати за договором у вигляді штрафу в розмірі 1% від суми акту наданих послуг, за кожний день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, а не штрафом.

Ураховуючи вищевикладене та те, що умовами договору сторони передбачили відповідальність замовника за порушення строків оплати у вигляді сплати штрафної санкції і розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожний день прострочення, що за визначенням статті 549 ЦК відповідає поняттю "пеня", суд дійшов висновку, що позивач має право на застосування штрафних санкцій (пені) до відповідача у зв`язку з порушенням останнім строку оплати.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги у частині стягнення пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом, позивачем нараховано 3% річних в сумі 8 128,77 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 450,00 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Позовні вимоги у частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних обґрунтовані та також підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

З матеріалів справи також слідує, що позивач просив суд відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частинами 4, 8 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Цивільний кодекс України, а саме глава 63, яка присвячена договору про надання послуг, не вимагає обов`язкового оформлення акта на підтвердження надання послуг. Даний документ складається у тих випадках, коли потрібно в документальній формі зробити підтвердження факту виконаних робіт тією стороною, яка є виконавцем за договором.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом першої інстанції було зазначено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано належні та допустимі докази, а саме: договір №26-10/2020 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 26.10.2020, що укладений між Адвокатським об`єднанням "Дія Закону" та позивачем, акт приймання-передачі наданих послуг №24-02/2021-Т за договором №26-10/2020 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 26.10.2020 на суму 40 000,00 грн.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується із вищенаведеним висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 40 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/16693/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/16693/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/16693/20 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна