РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2021Справа № 910/2991/21
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістр Буд", м. Київ

про стягнення 44 620,04 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.02.2021 року до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт" (позивач) із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістр Буд" (відповідач) суми боргу, з урахуванням штрафних та фінансових санкцій, в розмірі 44 620,04 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору суборенди №340 від 01.02.2020 року, в частині сплати суборендних платежів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт" залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

19.03.2021 року (в строк визначений судом) позивачем. засобами поштового зв`язку, було направлено до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Заяву судом отримано 24.03.2021 року.

Згідно з п. 2 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01011, м. Київ, вул. Рибальська, будинок 13, офіс 4, направлялась ухвала суду від 29.03.2021 року.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №112 отримав ухвалу суду від 29.03.2021 про відкриття провадження у справі 14.04.2021.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 29.04.2021 року (включно).

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач, у встановлений судом строк, не скористався.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву до суду не подав, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магістр Буд» (суборендар) укладено Договір суборенди №340 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендар передає суборендарю, а суборендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення №166, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Вільямса 5а, загальною площею першого поверху 11,6 кв.м. (відповідно до технічного паспорту), надалі - приміщення та/або об`єкт оренди, на умовах визначених даним Договору.

Приміщення знаходиться у володінні та користуванні орендаря у відповідності до Договору оренди №54 від 02.09.2019 року між орендарем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» (орендодавець). (п. 1.1. Договору).

Передача приміщення, здійснюється за актом приймання-передачі, підписання якого свідчить про фактичну передачу його в суборенду. (п. 2.2. Договору).

Строк дії Договору починає свій перебіг з дати його підписання сторонами та діє до 31 липня 2022 року. (п. 3.1. Договору).

Згідно з п. 4.1.1. Договору, орендна плата за 1 календарний місяць з моменту підписання Акту приймання-передачі приміщення по 31.01.2021 року становить 2 320,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 386,67 грн.

Згідно з п. 4.1.2. Договору, з моменту підписання Договору вноситься орендна плата за останній місяць оренди в розмірі 2 320,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 386,67 грн.

По завершенню вказаного у п. 4.1.1. періоду, а надалі по завершенню кожного року орендного користування, орендар має право змінити щомісячно орендну плату шляхом коригування на коефіцієнт. (п. 4.2. Договору).

У п. 4.3. Договору визначено, що орендна плата сплачується суборендарем не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним на розрахунковий рахунок орендаря, незалежно від того чи отримав суборендар рахунок-фактуру.

Відповідно до умов п. 4.4. Договору, орендна плата сплачується за весь час суборенди приміщення, а саме від дня фактичного отримання приміщення за Актом приймання-передачі приміщення в оренду до дня його повернення орендодавцю за Актом повернення приміщення. Якщо Акт повернення приміщення не підписано своєчасно суборендарем, то він продовжує сплачувати орендну плату та інші платежі.

В розмір орендної плати не включені комунальні та інші послуги, які необхідні для забезпечення діяльності суборендаря, які відшкодовуються ним окремо на підставі показників лічильників та виставлених орендодавцем рахунків, або на підставі відповідних договорів, укладених з письмового дозволу орендодавця, з постачальниками послуг; та включені послуги з технічного обслуговування інженерних мереж та обладнання приміщення (п. 4.5. Договору).

Матеріалами справи встановлено, що за Актом прийому-передачі об`єкту оренди від 01.02.2020, який підписаний сторонами, відповідач отримав у строкове платне користування об`єкт оренди.

01.07.2020 року, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати орендних платежів та відшкодування за надані комунальні послуги, позивачем в односторонньому порядку було розірвано Договорів, а об`єкт оренди повернуто у своє користування

На виконання умов договору суборенди, позивачем було надано послуги суборенди, водночас, за твердженнями позивача, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором суборенди зі сплати суборендної плати та комунальних послуг, за період з лютого 2020 по червень 2020 не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

З огляду на те, що відповідач не здійснив оплату суборендної плати, за лютий - червень 2020 року, позивач звернувся до суду з цим позовом та заявив вимоги про стягнення з відповідача на свою користь 37 721,23 грн основного боргу, 4 076,49 грн пені, 943,39 грн три відсотки річних та 1 878,93 грн інфляційної складової боргу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди (найму, піднайму), який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За приписами статті 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта суборенди, виникло зобов`язання зі сплати суборендної плати, а також інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом суборенди.

Факт користування відповідачем орендованим за договором суборенди приміщенням, у тому числі за спірний період з лютого 2020 по червень 2020 підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, та відповідачем не спростований.

За користуванням об`єктом оренди позивачем нараховано, за період з лютого 2020 по червень 2020: суборендну плату в розмірі 11 600,00 грн, платежі за комплексне обслуговування приміщення в розмірі 15 061,39 грн, платежі за вивіз сміття в розмірі 175,75 грн, платежі за обслуговування будинків і споруд та прибудинкових територій н/п в розмірі 165,30 грн, платежі за комплексне обслуговування н/п в розмірі 2 000,00 грн, відшкодування ел. енергії активної в розмірі 8 718,79 грн, а саме:

- акт надання послуг №217 від 29.02.2020 року на суму 17 849,60 грн;

- акт надання послуг №358 від 31.03.2020 року на суму 2 788,21 грн;

- акт надання послуг №486 від 30.04.2020 року на суму 2 788,21 грн;

- акт надання послуг №608 від 31.05.2020 року на суму 10 248,79 грн;

- акт надання послуг №669 від 30.06.2020 року на суму 4 046,42 грн.

З огляду на положення пункту 4.3. Договору суборенди, зобов`язання відповідача зі сплати суборендної плати мало бути виконане 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України).

Між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Відповідно до статті 42 та частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як вбачається зі змісту Договору, сторони погодили, що суборендна плата вноситься відповідачем незалежно від наслідків його господарської діяльності.

Доказів неможливості використання об`єкта суборенди, зокрема, у вказані періоди відповідач суду не надав.

Враховуючи, що строк оплати суборендної плати та інших платежів, за заявлені позивачем періоди, є таким, що настав, за відсутності доказів оплати, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 37 721,23 грн заборгованості визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 4 076,49 грн, нараховану за період з 11.03.2020 року по 23.02.2021 року в зростаючому підсумку.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів в повному обсязі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

У п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що орендар має право вимагати від суборендаря за прострочення внесення орендних платежів сплати, крім простроченої орендної плати, також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми такої простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час згідно з нормою ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку з оплати суборенди та інших платежів, у строк, який погоджений сторонами в Договорі, вимога позивача про стягнення з відповідача пені є законною та обґрунтованою.

Проте, здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені, судом встановлено, що позивачем невірно зазначено період нарахування, не враховано норми ст. 232 Господарського кодексу України, не здійснено нарахування пені по кожному окремому місяцю, в якому наявна заборгованість, а тому, здійснивши власний розрахунок пені, з врахуванням шестимісячного терміну, Судом встановлено, що обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума пені в розмірі 1 239,35 грн, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню саме в межах зазначеної суми.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача три відсотки річних в розмірі 943,39 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 1 878,93 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18.

Таким чином, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума 3% в розмірі 943,39 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 1 878,93 грн, а позовні вимоги підлягають задоволенню на зазначену суму.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, водночас позивачем не доведено суду наявності правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору у вигляді санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 37 721,23 грн, суми пені в розмірі 1 239,35 грн, суми 3% річних в розмірі 943,39 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 1 878,93 грн.

Судовий збір у розмірі 2 125,66 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістр Буд» (ідентифікаційний код 42952314, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Поінт» (ідентифікаційний код 40782610, місцезнаходження: 03189, м. Київ, вул. Маршала Конєва, буд. 8, офіс 70) суму основного боргу в розмірі 37 721,23 грн (тридцять сім тисяч сімсот двадцять одна гривня 23 копійки), суму пені в розмірі 1 239,35 грн (одна тисяча двісті тридцять дев`ять гривень 35 копійок), суму 3% річних в розмірі 943,39 грн (дев`ятсот сорок три гривни 39 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 1 878,93 грн (одна тисяча вісімсот сімдесят вісім гривень 93 копійки) та суму судового збору в розмірі 2 125,66 грн (дві тисячі сто двадцять п`ять гривень 66 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 144,34 грн залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Поінт».

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Морозов