РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2021Справа № 910/19843/20
За позовом Луганського національного аграрного університету

до Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

третя особа 1. Слов`янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

третя особа 2. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

про стягнення 606 860,46 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до відповідача про стягнення 606 860,46 грн. за Договором банківського рахунку № 00493669 від 26.09.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2020 відповідачем здійснено безпідставне списання з його розрахункового валютного рахунку НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 17 820,22 євро (еквівалент 606 860,46 грн.), що завдало йому матеріальної шкоди у розмірі 606 860,46 грн.

Ухвалою суду 23.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

20.01.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, посилаючись на те, що ним на виконання платіжної вимоги Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 61301341 від 30.10.2020 були списані вищевказані кошти без порушення вимог чинного законодавства.

18.02.2021 позивач подав суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти викладених відповідачем у відзиві обставинах.

03.03.2021 відповідач подав суду заперечення на позовну заяву.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26.09.2019 року між Луганським національним аграрним університетом (позивачем) та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (відповідачем) було укладено Договір банківського рахунку № 00493669 (надалі - «Договір»). Відповідно до умов зазначеного договору, Позивачу було відкрито рахунки у Доларах США та Євро, зокрема розрахунковий валютний рахунок НОМЕР_1 .

30.10.2020 на виконання платіжної вимоги Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Харків) № 61301341 відповідачем із розрахункового валютного рахунку позивача НОМЕР_1 були списані з грошові кошти в розмірі 17 820,22 євро.

Зазначена платіжна вимога була направлена на примусове виконання наказу Господарського суду Донецької області від 15.08.2019 у справі № 905/2865/17, виданого на виконання рішення суду від 11.06.2021 року про стягнення з Луганського національного аграрного університету в особі відокремленого підрозділу "Слов`янський коледж Луганського національного аграрного університету" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 -240240,00 грн. надлишково сплачені грошові кошти, 46472,27 грн. сплачені за відновлення касових видатків з податку на землю у 2014-2015 роках; 227920,00 грн. безпідставно отримані грошові кошти у 2017 р.; проценти за користування безпідставно отриманими грошовим коштами у розмірі 4046,36 грн., інфляцію в сумі 12565,73 грн., судовий збір в сумі 7969,24 грн.

Згідно пояснень сторін, та як вбачається з витягу автоматизованої системи виконавчого провадження, боржником у виконавчому провадженні № 61301341 є Луганський національний аграрний університет в особі відокремленого підрозділу «Слов`янський коледж Луганського національного аграрного університету», .

Позовні вимоги зводяться до того, що Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було виконано платіжну вимогу державного виконавця без достатніх правових підстав, чим спричинено йому матеріальні збитки.

Згідно вимог ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Оформлення клієнтами доручень на переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, їх виконання банками й небанківськими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, яка не втратила чинності після введення в дію Закону України "Про валюту і валютні операції", порядку зарахування коштів в іноземній валюті, а також визначає особливості ініціювання банком переказу коштів в іноземній валюті з рахунків умовного зберігання, здійснення банком арешту та примусового списання коштів в іноземних валютах та банківських металів з рахунків клієнта і з кореспондентських рахунків банку-резидента та нерезидента, відкритих в іншому банку-резиденті, регламентується Положенням про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металі, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України № 216 від 28.07.2008 року.

Відповідно до п. 5.1 вищезазначеного положення, платіжна вимога на списання оформляється, приймається, надсилається для виконання до банку, виконується, повертається та відкликається відповідно до порядку, визначеного нормативно-правовими актами Національного банку з питань здійснення безготівкових розрахунків у національній валюті в Україні, з урахуванням особливостей, викладених у цьому Положенні.

Нормативно-правовим актом Національного банку з питань здійснення безготівкових розрахунків у національній валюті в Україні є Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року (далі - Інструкція).

Згідно п. 5.2 Інструкції примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку з питань відкриття і закриття рахунків. Примусове списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або бюджетних установ, здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі надходження до банку платіжних вимог на примусове списання коштів з цих рахунків вони передаються для виконання відповідному органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо це передбачено договором між банком та органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, або повертаються стягувачу без виконання відповідно до пункту 2.18 глави 2 цієї Інструкції.

Відповідно до умов п. 2.1.5 договору банк має право здійснювати примусове списання (стягнення) коштів з рахунку(ів) на підставі розрахункових документів у випадках, передбачених чинним законодавством.

Враховуючи, що сторонами договору передбачено примусове списання (стягнення) грошових коштів, то посилання відповідача на порушення ним п. 5.2 Інструкції під час примусового списання грошових коштів на виконання платіжної вимоги державного виконавця необґрунтовані.

Згідно п.п. 5.3, 5.4 Інструкції примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі [орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці] на підставі виконавчих документів, установлених законами України. За необґрунтованість примусового списання коштів, недостовірність даних, зазначених у платіжній вимозі, стягувач несе відповідальність згідно із законодавством України.

Враховуючи вищевказані вимоги Інструкції зобов`язань здійснювати перевірку даних в платіжній вимозі на предмет відповідності даним виконавчого провадження у відповідача відсутні, а посилання позивача з цього приводу суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У своїй позовній заяві Луганський національний аграрний університет зазначає, що підставою позову є відповідальність за завдану майнову шкоду, яка передбачена ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди встановлено у ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

З урахуванням наведеного, позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів господарського правопорушення, в тому числі і вини.

У межах даного спору, позивач також повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка заподіяна.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує її інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всупереч вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України позивачем не надано суду доказів наявності вини у відповідача під час виконання платіжної вимоги Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) № 61301341 відповідачем із розрахункового валютного рахунку позивача НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 17 820,22 євро.

Крім того, як вже встановлено судом, АТ «Альфа-Банк» списало грошові кошти в розмірі 17 820,22 євро на виконання платіжної вимоги Державного виконавця на примусове виконання наказу 905/2865/17 від 15.08.2019 року виданого Господарським судом Донецької області на підставі рішення суду від 11.06.2021 року про стягнення з Луганського національного аграрного університету в особі відокремленого підрозділу "Слов`янський коледж Луганського національного аграрного університету" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 240240,00 грн. надлишково сплачені грошові кошти, 46472,27 грн. сплачені за відновлення касових видатків з податку на землю у 2014-2015 роках; 227920,00 грн. безпідставно отримані грошові кошти у 2017р.; проценти за користування безпідставно отриманими грошовим коштами у розмірі 4046,36 грн., інфляцію в сумі 12565,73 грн., судовий збір в сумі 7969,24 грн.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суди ухвалюють рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ч. 1 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З вищевикладеного вбачається, що списання коштів з рахунку позивача, в силу статей 22 ЦК України та 224 ГК України не є їх втратою, оскільки за рахунок цих коштів були погашені грошові зобов`язання Луганського національного аграрного університету, які виникли на підставі рішення суду, а тому як наслідок, вищезазначене списання не спричинило останньому збитків.

За відсутності доказів порушення прав позивача з боку відповідача у задоволенні позову відповідно до вимог ст. 16 ЦК України слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 74, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Луганського національного аграрного університету до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.06.2021

Суддя І.І. Борисенко