РІШЕННЯ

Іменем України

28 травня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/355/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В.В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

Позивач: Приватне підприємство Аметіз,

, вул. Івана Мазепи (Щорса), 57, м. Чернігів, 14017

Відповідач: Північна митниця Держмитслужби,

, пр-т Перемоги, 6, м. Чернігів, 14017

Предмет спору: про стягнення 94 823,20 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Аметіз звернулось до суду з позовом до Північної митниці Держмитслужби, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 94 823,20 грн заборгованості за надані послуги зі зберігання майна.

Дії суду, пов`язані з розглядом справи.

У зв`язку з недодержанням позивачем вимог, викладених у ст. 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою суду від 14.04.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 16.04.2021 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Також ухвалою від 16.04.2021 встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, а саме:

- відповідачу - п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами;

- позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив з доданими до неї документами;

- відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду та позивачу заперечень з доданими до них документами.

У встановлені судом строки відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами направлення їх позивачу, а позивач відповідь на відзив з доказами її направлення відповідачу.

Суд долучив до матеріалів справи подані сторонами заяви по суті з доданими до них документами (відзив та відповідь на відзив), як такі, що подані у порядку та строк, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

При цьому суд відхиляє викладені у відзиві доводи відповідача стосовно невідповідності позовної заяви вимогам Господарського процесуального кодексу України в частині незазначення ціни позову та розрахунку такої ціни, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

У позовній заяві позивач вказав суму, яка стягується, - 94 823,20 грн, тобто зазначив ціну позову, а в обґрунтування позовних вимог послався на акти приймання-передачі наданих послуг з відповідального зберігання майна та транспортних послуг та рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.01.2021 у справі №927/976/20, що набрало законної сили, яким були встановлені відповідні обставини.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовна заява відповідає вимогам, встановленим в п. 3 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

20.05.2021 від представника позивача Городничої Т. В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення ПП «Аметіз» витрат на професійну правничу допомогу, а саме акту наданих послуг №02/АМЕ від 19.05.2021 до договору №85/АМЕ про надання юридичних послуг та правової допомоги від 02.10.2020 з додатком. До клопотання додані докази направлення вказаних документів відповідачу.

Суд долучив вказані документи до матеріалів справи.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.10.2014 між сторонами укладено договір про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів №123 (далі Договір), до якого у подальшому були укладені додаткові угоди. На виконання умов цього договору позивач надавав відповідачу послуги щодо зберігання транспортних засобів, зокрема, з 28.04.2020 по 06.09.2020 надано таких послуг на загальну суму 94 823,20 грн. Проте відповідач відмовився підписати акти приймання-передачі наданих послуг за вказаний період та сплатити вказану у них суму за надані послуги, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

У відзиві на позов відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, з огляду на наступне:

- у 2020 році на оплату послуг з відповідального зберігання за спірним договором було передбачено лише 69 838,25 грн, які були повністю використані у період з 01.01.2020 по 27.04.2020, а позивач був обізнаний із цим лімітом коштів, проте жодних звернень щодо повернення майна у зв`язку з відсутністю коштів на оплату у період з 28.04.2020 за до митниці не направляв;

- у п. 6.3 спірного договору передбачено проведення розрахунків до розірвання цього договору. Оскільки Договір був розірваний на підставі додаткової угоди від 07.09.2020, яка не містить будь-яких зауважень щодо заборгованості, відповідач вважає, що будь-які фінансові претензії до нього відсутні. Крім того, відповідач вважає неможливим виконання спірних зобов`язань за Договором після його розірвання.

- акт приймання-передавання №97 від 07.09.2020 про повернення відповідачу транспортних засобів, які знаходились у позивача на відповідальному зберіганні за Договором, також не містить жодних претензій.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, та зазначає про відсутність підстав у ПП «Аметіз» для звернення до відповідача з вимогою про повернення транспортних засобів до моменту розірвання Договору або закінчення його строку дії та наголошує на невиконанні митницею взятих на себе зобов`язань за Договором.

Заперечень від відповідача у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Господарський суд Чернігівської області розглядав справу № 927/976/20 за позовом ПП «Аметіз» до Північної митниці Держмитслужби про зобов`язання підписати та оплатити акти приймання-передачі наданих послуг.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.01.2021 у справі №927/976/20, яке набрало законної сили 12.02.2021, закрито провадження у справі в частині зобов`язання Північної митниці Держмитслужби підписати акти приймання-передачі наданих послуг за квітень-вересень 2020 року за договором про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів №123 від 01.10.2014; в іншій частині позову відмовлено повністю.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що у справі №927/976/20 та у цій справі беруть участь особи, щодо яких встановлено певні обставини, факти, які встановлені рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.01.2021 у справі №927/976/20 та входять до предмету доказування в межах даної справи, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову в межах даної справи.

З урахуванням встановлених у вказаному рішенні суду обставин, а також на підставі наявних у цій справі документів, суд встановив, що 01.10.2014 між Чернігівською митницею Міндоходів (далі Митниця) та Приватним підприємством Аметіз (далі - Зберігач) укладено договір про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів №123 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору його предметом є передача Митницею на відповідальне зберігання великогабаритних вантажів, великих партій майна (далі майно) та транспортних засобів (далі ТЗ), вилучених за протоколами про порушення митних правил, майна та/або ТЗ, що знаходяться на зберіганні згідно з квитанцією МД-1 в складських приміщеннях та на майданчику Зберігача.

Прийняття майна та/або ТЗ на зберігання проводиться Зберігачем попредметно згідно з актом приймання-передання майна та/або ТЗ, де вказуються найменування, кількість, міра, вага, особливі ознаки товарів, ТЗ та їх вартість (п. 1.2 Договору).

Тарифи на зберігання майна та/або ТЗ та вартість послуг Зберігача є договірними та узгоджуються Протоколом погодження договірної ціни, який є невід`ємною частиною договору, та включають в себе вартість навантажувально-розвантажувальних робіт (Додаток до Договору) (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 1.4 Договору загальна сума договору становить 20 000,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору Зберігач зобов`язується повернути майно та/або ТЗ у такому стані, в якому вони були прийняті на зберігання, не пізніше наступного дня за письмовою вимогою Митниці незалежно від строків зберігання.

За умовами п. 3.1 Договору оплата здійснюється Митницею на підставі рахунку та акту прийняття-передання послуг в безготівковому порядку на поточний рахунок Зберігача протягом 5 банківських днів з дати фактичного надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок Митниці на зазначені цілі.

Договір набуває чинності з 01.10.2014 та діє до 31.12.2014 та повного виконання умов договору в частині проведення розрахунків (п. 6.1 Договору).

Відповідно до п. 6.2 Договору Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за 20 днів до його закінчення жодна зі сторін не заявила про припинення терміну його дії.

01.10.2014 сторонами підписано протокол погодження договірної ціни, який є додатком до Договором.

На підставі актів приймання-передавання від 02.03.2016 №12, від 30.11.2016 №116-135, від 01.09.2017 №86-91, від 28.11.2017 №122-132, від 01.10.2017 №67-70, від 22.02.2019 №24-26, від 16.04.2019 №49, від 12.11.2019 №77, від 13.11.2019 №78, від 04.12.2019 №81, від 16.01.2020 №1, від 20.01.2020 №3, від 21.01.2020 №2, від 05.02.2020 №8, від 28.02.2020 №16-18, від 02.03.2020 №19, від 11.03.2020 №21, №22, від 06.04.2020 №27, від 17.04.2020 №28, від 06.05.2020 №30, від 12.05.2020 №33, №34, від 13.05.2020 №35, від 25.05.2020 №36, від 01.06.2020 №40, від 10.06.2020 №41, від 11.06.2020 №42, №43, від 11.06.2020 №43, від 12.06.2020 №44, від 06.07.2020 №50, від 07.07.2020 №51, від 03.08.2020 №66, від 06.08.2020 №67 відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання згідно з Договором транспортні засоби, зазначені у цих актах.

Відповідно до укладеної між сторонами додаткової угоди №2 від 28.01.2020 до Договору у тексті цього Договору та додатках до нього слова Чернігівська митниця ДФС замінено на слова Північна митниця Держмитслужби у відповідних відмінках.

22.04.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №38 до Договору, якою внесено зміни до п. 1.4 Договору, зокрема, зазначено, що загальна сума договору на 2020 рік становить 69 838,25 грн.

Позивачем та відповідачем підписано акти приймання-передачі наданих послуг з відповідального зберігання майна та транспортних послуг № в.з. -1 від 23.04.2020 на суму 3363,60 грн; № в.з. -2 від 23.04.2020 на суму 16 232,80 грн (за січень 2020 року); № в.з. -3 від 23.04.2020 на суму 15 877,20 грн (за лютий 2020 року); № в.з. -4 від 23.04.2020 на суму 18 328,30 грн (за березень 2020 року); № в.з. -5 від 21.05.2020 на суму 16 036,35 грн (за квітень 2020 року), усього на загальну суму 69 838,25 грн.

Надані за актами приймання-передачі № в.з. -1 - в.з. -5 послуги у розмірі 69 838,25 грн відповідач оплатив у повному обсязі, що підтверджується виписками по рахунку, у яких зазначено призначення платежу про сплату коштів за відповідними актами.

У позовній заяві позивач зазначає, що у період з 28.04.2020 по 06.09.2020 ним згідно з Договором були надані відповідачу послуги з відповідального зберігання транспортних засобів на загальну суму 94 823,20 грн, проте останній відмовився підписувати акти приймання-передачі наданих послуг за цей період та підписувати їх.

Позивач надав суду акти приймання-передачі наданих послуг з відповідального зберігання майна та транспортних послуг, які підписані позивачем, але не підписані відповідачем, а саме: № в.з. - 204 від 30.04.2020 на суму 1 801,95 грн (за період з 28.04.2020 по 30.04.2020); № в.з. - 205 від 31.05.2020 на суму 19 973,75 грн (за травень 2020 року); № в.з. - 206 від 30.06.2020 на суму 21 083,30 грн (за червень 2020 року); № в.з. - 207 від 31.07.2020 на суму 23 335,15 грн (за липень 2020 року); № в.з. 208 від 31.08.2020 на суму 23 975,15 грн (за серпень 2020 року); № в.з. - 209 від 06.09.2020 на суму 4 653,90 грн (за період з 01.09.2020 по 06.09.2020), усього на загальну суму 94 823,20 грн.

Також позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 94 823,20 грн, а саме: № в.з. - 204 від 30.04.2020, № в.з. - 205 від 31.05.2020, № в.з. - 206 від 30.06.2020, № в.з. - 207 від 31.07.2020; № в.з. 208 від 31.08.2020; № в.з. - 209 від 06.09.2020.

Позивач звертався до відповідача з листами №7 від 29.07.2020, №9 від 28.08.2020, у яких просив розглянути можливість укладання додаткової угоди або договору з новими тарифами та погасити наявну заборгованість за надані послуги.

Листом від 28.08.2020 №10 позивач направив відповідачу на підписання акт звіряння розрахунків, рахунки-фактури за надані послуги, починаючи з 28.04.2020 по 31.08.2020, для оплати, акти виконаних робіт за Договором.

07.09.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №95 до Договору, у якій вони дійшли згоди розірвати договір про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів від 01.10.2014 №123 з 07.09.2020.

На підставі акту приймання-передавання №97 від 07.09.2020 позивач повернув відповідачу транспортні засоби, які знаходились у нього на відповідальному зберіганні за Договором.

У листі від 16.09.2020 відповідач повідомив позивача про те, що сума Договору на 2020 рік була передбачена у розмірі 69 838,25 грн, яка була використана повністю на оплату відповідального зберігання до 27.04.2020 включно; станом на теперішній час Договір втратив чинність, а тому будь-які дії по його зміні чи виконанню є неможливими.

Листом від 06.10.2020 №13 позивач направив відповідачу на підписання акт звіряння розрахунків, рахунки-фактури за надані послуги, починаючи з 28.04.2020 по 06.09.2020, для оплати, акти виконаних робіт за Договором.

Позивач склав і підписав акт звіряння розрахунків №3 за період з 01.01.2020 по 06.09.2020, відповідно до якого заборгованість відповідача за Договором становить 94 823,20 грн. Цей акт підписаний також відповідачем з внесенням своїх даних, згідно з якими заборгованість за Договором у нього відсутня.

Листом від 28.01.2021 №3 позивач направив відповідачу на підписання акти приймання-передавання за Договором та для оплати рахунки-фактури за надані послуги, починаючи з 28.04.2020 по 06.09.2020.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановив суд, відповідно до укладеного між сторонами Договору позивач на підставі актів приймання-передавання приймав на відповідальне зберігання від відповідача транспортні засоби, за зберігання яких останній зобов`язався сплачувати плату у встановленому розмірі.

Додатковою угодою №95 від 07.09.2020 Договір був розірваний з 07.09.2020, а транспортні засоби, які перебували на зберіганні у позивача, у цей же день були повернуті відповідачу згідно з актом-приймання-передавання №97.

З матеріалів справи вбачається, що у 2020 році відповідач сплатив позивачу кошти за зберігання транспортних засобів за січень-березень та за квітень (до 27.04.2020) місяці у загальному розмірі 69 838,25 грн.

Починаючи з 28.04.2020 і до моменту розірвання Договору та повернення транспортних засобів, відповідач плату за зберігання не сплачував та не підписував акти приймання-передачі наданих послуг, а свою відмову мотивував тим, що сума Договору на 2020 рік була передбачена у розмірі 69 838,25 грн, яка була використана повністю на оплату відповідального зберігання до 27.04.2020 включно, та втратою чинності Договором, а відтак і неможливістю вчинення будь-яких дії з його виконання (лист від 16.09.2020).

Щодо доводів відповідача про закінчення ліміту суми Договору суд зазначає наступне.

Загальна сума Договору на 2020 рік у розмірі 69 838,25 грн була встановлена сторонами у додатковій угоді №38 до Договору, укладеній 22.04.2020.

Тобто, укладаючи цю додаткову угоду 22.04.2020, відповідач не міг не усвідомлювати, що з урахуванням загальної суми вже наданих позивачем послуг зі зберігання у 2020 році, залишку коштів суми Договору на 2020 рік вистачить на внесення плати лише за декілька днів.

Таким чином, враховуючи недостатність/відсутність коштів на подальше перерахування плати за зберігання, відповідач мав звернутись до позивача з письмовою вимогою повернути транспортні засоби.

Проте відповідач з такою вимогою до позивача не звертався, а, навпаки, після 27.04.2020 здійснював передачу йому транспортних засобів на відповідальне зберігання, що було встановлено у рішенні Господарського суду Чернігівської області від 13.01.2021 у справі №927/976/20.

Відповідно до приписів ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання вноситься поклажодавцем за весь фактичний час зберігання речей, тобто до моменту їх фактичного повернення.

Таким чином, доводи відповідача про неможливість внесення такої плати у зв`язку з вичерпанням ліміту суми Договору є необґрунтованими та відхиляються судом.

Непідписання відповідачем актів приймання-передачі наданих послуг зі зберігання транспортних засобів за період з 28.04.2020 по 30.04.2020, травень-серпень 2020 року, за період з 01.09.2020 по 06.09.2020 не може свідчити про ненадання позивачем у цей період таких послуг з огляду на те, що спірне майно до 07.09.2020 з фактичного володіння позивача не вибувало, а Договір до цієї дати був чинним.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується надання позивачем відповідачу послуг з відповідального зберігання майна за період з 28.04.2020 по 06.09.2020 на загальну суму 94 823,20 грн.

Щодо доводів відповідача про неможливість виконання спірних зобов`язань за Договором у зв`язку з його розірванням суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно зі ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Отже, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №910/9072/17 та №916/667/18.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про неможливість виконання зобов`язань зі сплати коштів за Договором у зв`язку з його розірванням є необґрунтованими, оскільки такі зобов`язання виникли у відповідача до моменту його розірвання.

Щодо доводів відповідача про відсутність у додатковій угоді №95 від 07.09.2020 про розірвання Договору та у акті приймання-передавання №97 від 07.09.2020 будь-яких зауважень щодо наявності заборгованості у відповідача перед позивачем суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тобто чинне законодавство містить вимоги щодо форми вчинення розірвання договору, проте не містить вимог стосовно зазначення у додатковій угоді (договорі) наявності або відсутності заборгованості за цим договором.

Акт приймання-передавання майна за своєю суттю є документом, що засвідчує передачу майна від однієї особи до іншої. Вимог щодо зазначення у такому акті наявності або відсутності заборгованості за користування або надання послуг, пов`язаних з цим майном, чинним законодавством також не передбачено.

Отже, незазначення у додатковій угоді №95 від 07.09.2020 про розірвання Договору та у акті приймання-передавання №97 від 07.09.2020 будь-яких зауважень щодо наявності заборгованості у відповідача перед позивачем не може свідчити про відсутність такої заборгованості, а відтак такі доводи відповідача є необґрунтованими.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не вніс позивачу плату за зберігання транспортних засобів у визначений у Договорі строк, а отже заборгованість відповідача за Договором за період з 28.04.2020 по 06.09.2020 становить 94 823,20 грн.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищенаведені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, у розмірі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До позовної заяви позивач додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, у якому зазначив, що розмір таких витрат становить 6 000,00 грн.

Як докази витрат на професійну правничу допомогу позивач надав: копію договору про надання юридичних послуг та правової допомоги №85/АМЕ від 02.10.2020 (далі Договір від 02.10.2020), укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЮРКОН»; копію рахунку-фактури №С-02/АМЕ від 17.02.2021 на суму 6 000,00 грн; копію платіжного доручення №389 від 07.04.2021 про сплату 6000,00 грн «за надання юридичних послуг»; акт наданих послуг №02/АМЕ від 19.05.2021 з додатком, довіреність ПП «Аметіз» №2 від 26.10.2020, копію наказу ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН» №3 від 31.01.2020, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН №00417 від 20.10.2018, виданого на ім`я Городничої Т. В.

Відповідно до п. 1.1 Договору від 02.10.2020 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН» (Виконавець) зобов`язується надати ПП «Аметіз» (Замовнику) визначені цим Договором правову допомогу та юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів останнього, у тому числі, у судах України з обумовленого коло питань, а Замовник зобов`язується оплатити такі послуги.

26.10.2020 ПП «Аметіз» видало довіреність №2 на ім`я Городничої Т. В. та ОСОБА_1 на представництво інтересів підприємства, у тому числі, у судах.

Згідно з наказом ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН» від 31.01.2020 №3 ОСОБА_2 є штатним працівником цього товариства на посаді провідного юриста, а Городнича Т. В. на посаді головного юриста.

Позивач надав копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН №00417 від 20.10.2018, виданого на ім`я Городничої Т. В.

19.05.2021 ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН» та ПП «Аметіз» підписали акт наданих послуг №02/АМЕ до Договору №85/АМЕ про надання юридичних послуг та правової допомоги від 02.10.2020, згідно з яким Виконавець надав, а Замовник прийняв послуги, передбачені Договором від 02.10.2020, на загальну суму 6 000,00 грн.

У додатку до вказаного акту зазначено, що ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН» надало ПП «Аметіз» наступні послуги професійної правничої допомоги, а саме:

1. Надання консультацій з питань господарського, господарського процесуального та цивільного законодавства щодо виконання зобов`язань за договорами про відповідальне зберігання майна, сплати коштів за надані послуги, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості за договорами вартість 1 000,00 грн (витрачено 1,5 години).

2. Вивчення та підбір документів для складання позовної заяви про стягнення з Північної митниці Держмитслужби заборгованості за Договором №123 про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів від 01.10.2014 вартість 1 000,00 грн (витрачено 2 години).

3. Складання позовної заяви до Господарського суду Чернігівської області про стягнення з Північної митниці Держмитслужби заборгованості в розмірі 98 423,20 грн за Договором №123 про відповідальне зберігання майна та транспортних засобів від 01.10.2014 вартість 2 000,00 грн (витрачено 2,5 години).

4. Вивчення відзиву на позовну заяву Північної митниці Держмитслужби від 05.05.2021 №7.11-2/7.11-10/8.19/3736 у справі №927/355/21, написання відповіді на відзив та клопотання вартість 2000,00 грн (витрачено 2 години).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно зі статтею 26 якого адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до наведеного у статті 1 згаданого Закону визначення договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, договір про надання правової допомоги визначає взаємні права й обов`язки адвоката (адвокатського об`єднання) та клієнта, який звернувся за правовою допомогою, а також обсяг повноважень адвоката (адвокатського об`єднання) при здійсненні представництва інтересів клієнта, в тому числі в судах.

На підставі договору адвокатом (адвокатським об`єднанням) видається ордер, що є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката (адвокатського об`єднання) на вчинення дій в інтересах клієнта, що узгоджується з пунктом 14 Положення про ордер.

Договір про надання правової допомоги по суті є договором про надання послуг у розумінні ст. 902 Цивільного кодексу України, що узгоджується з нормами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", яка передбачає, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

В той же час, виходячи з наведених норм Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", стороною такого договору, яка безпосередньо буде надавати певний перелік погоджених сторонами послуг (правової допомоги), має бути саме адвокат, адвокатське бюро чи адвокатське об`єднання, тобто особа, що здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбачених Законом України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №914/1949/18.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН», яке є стороною укладеного з позивачем договору про надання юридичних послуг та правової допомоги №85/АМЕ від 02.10.2020, є адвокатським бюро (юридичною особою, створеною одним адвокатом, яка діє на підставі статуту) чи адвокатським об`єднанням (юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), що діє на підставі статуту).

Відносно довіреності №2 від 26.10.2020, виданої за підписом позивача, суд зазначає, що вказана довіреність не містить відомостей про договір №85/АМЕ від 02.10.2020 про надання юридичних послуг та правової допомоги між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН». Натомість підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу є саме цей договір.

Доказів, які б свідчили про укладення договору про надання юридичних послуг та правової допомоги між позивачем та адвокатом Городничою Т. В., вказаної у довіреності, суду не надано.

Також не надано суду доказів, що послуги були виконані саме адвокатом Городничою Т. В., яка є працівником ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН», оскільки в акті наданих послуг №02/АМЕ від 19.05.2021 до Договору від 02.10.2020 та додатку до нього зазначено про надання таких послуг ТОВ «Юридична компанія «ЮРКОН».

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивач не укладав жодних договорів про надання правової допомоги у цій справі з адвокатами, адвокатськими бюро, адвокатськими об`єднаннями. Оскільки стороною договору про надання юридичних послуг та правової допомоги №85/АМЕ від 02.10.2020 не виступають ні адвокат, ні адвокатське бюро, ні адвокатське об`єднання, названий договір не може слугувати підтвердженням та підставою для відшкодування витрат на надання правничої допомоги, як і надані позивачем документи на понесення відповідних витрат, які містять посилання на цей договір.

За наведених обставин, заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Північної митниці Держмитслужби (, пр-т Перемоги, 6, м. Чернігів, 14017) на користь Приватного підприємства Аметіз (, вул. Івана Мазепи (Щорса), 57, м. Чернігів, 14017) 94 823,20 грн заборгованості за надані послуги та 2 270,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун