ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2021 Справа № 917/288/21

за позовною заявою Полтавської обласної прокуратури, вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, Полтавська область,36000

до відповідача Полтавської обласної ради професійних спілок, вул. Ляхова, 1, м. Полтава, Полтавська область,36014

про виселення Полтавської обласної ради професійних спілок з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 2330,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1

Суддя ОСОБА_1 .

Секретар судового засідання Отюгова О.І.

Представники сторін:

від позивача: Лисенко Н.М.

від відповідача: не з`явився

Обставини справи: 01.03.2021 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Полтавської обласної прокуратури до відповідача Полтавської обласної ради професійних спілок про виселення Полтавської обласної ради професійних спілок з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 2330,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Полтавської області суду від 03.03.2021 року на підставі ст. 174 ГПК України позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 5 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

04.03.2021 року від позивача до суду надійшло клопотання про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року відкрито провадження у даній справі, справу ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 06.04.2021 року на 09:00 год. Роз`яснено учасникам справи, що вони мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності (ч. 3 ст. 196 ГПК України). Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.167, 184 ГПК України. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов. Попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.2 ст.178 ГПК України).

05.04.2021 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача. Також у заяві відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає ( арк. справи 52).

В судовому засіданні 06.04.2021 року представник позивача повідомив суду, що позивач скористався всіма правами на стадії підготовчого провадження, а також про відсутність у нього заяв та клопотань, з огляду на що просив призначити справу до розгляду по суті.

Ухвалою від 06.04.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 27.04.2021 року на 09:00 год.

В судове засідання 27.04.2021 року повноважні представники сторін не з`явились, по місце, дату та час його проведення були повідомленні належним чином (поштові повідомлення про вручення ухвали суду від 06.04.2021 року в матеріалах справи). Ухвалою суду від 27.04.2021 року розгляд справи відкладено на 25.05.2021 року.

14.05.2021 року від позивача надійшли письмові пояснення, до яких додано листи Полтавської обласної прокуратури №15/2-151 вих-21 від 15.04.2021 та Офісу Генерального прокурора №21-1137 вих-21 від 26.04.2021 та докази направлення пояснення з додатками відповідачу (арк. справи 66-74).

Позивач просив суд в порядку ст. 207 ГПК України залучити дані докази до справи, оскільки цих листів не було на момент звернення позивача із позовом до суду.

Протокольною ухвалою суд задовольнив дане клопотання позивача, що відображено в протоколі судового засідання від 25.05.2021 року.

В судовому засіданні 25.05.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

В судовому засіданні 25.05.2021 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив коли буде складено повний текст рішення, роз`яснив порядок та строки оскарження і набрання рішенням законної сили.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на даний час нерухоме майно загальною площею 2330,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Полтавської обласної прокуратури. Однак на сьогоднішній день зазначене державне майно використовує відповідач, чим порушує вимоги ст. 287 Господарського кодексу України, ст. 4 Закону України Про управління об`єктами державної власності та ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна. Згідно акту огляду об`єкту, що належить до державної власності від 26.06.2018 встановлено, що нежитлова будівля загальною площею 2330,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 фактично використовується Полтавською обласною радою профспілок та іншими юридичними особами безоплатно та без законних на те підстав. Полтавська обласна прокуратура 15.01.2021 звернулася до Полтавської обласної ради профспілок з листом № 15/2-11 вих 21 щодо звільнення приміщень. Полтавська обласна рада професійних спілок претензійні вимоги не виконали. Таким чином, Полтавська рада професійних спілок безоплатного, без достатньої правової підстави використовує державне майно протягом тривалого періоду, чим чинить перешкоди державі у користуванні цим майном.

На підтвердження позовних вимог позивачем до позову та письмових пояснень подано докази: копія рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015 у справі № 917/555/15; копія постанови Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2016; копія розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 № 1 Зр Про передачу будівлі у місті Полтаві Генеральній прокуратурі України; копія наказу Генерального прокурора України від 06.03.2018 №216; копія акту приймання передачі від 15.03.2018; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копія претензії про зобов`язання звільнити приміщення від 15.01.2021; витяг з Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копія акту огляду об`єкту, що належить до державної власності; інвентарна картка № 101310001 обліку об`єкта основних засобів; листи Полтавської обласної прокуратури №15/2-151 вих-21 від 15.04.2021 та Офісу Генерального прокурора №21-1137 вих-21 від 26.04.2021

Відповідач правом на подачу доказів не скористався.

Предметом доказування у даній справі є встановлення наявності/відсутності правових підстав для перебування відповідача у спірному приміщенні та виселенні відповідача.

Як свідчать матеріали справи, у 2015 році заступник прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради та Полтавської обласної ради професійних спілок України про визнання недійсними пунктів 2,3,4 рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради №166 від 20.05.2009 р. "Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 "; визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07.04.2010 р., виданого Полтавській обласній раді професійних спілок Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради на будівлю загальною площею 2330,1 кв. м вартістю 43 106 850,00 грн., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на нерухоме майно - окремо розташовану адміністративну п`ятиповерхову будівлю загальною площею 2330,1 кв. м, вартістю 43106 850,00 грн., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.06.2015 у справі № 917/555/15, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2016, задоволено позов заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, та Полтавської обласної ради професійних спілок. Визнано недійсними п.п. 2, 3, 4 рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради №166 від 20.05.2009 Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 07.04.2010; визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на нерухоме майно - адміністративну п`ятиповерхову будівлю загальною площею 2330,1 кв.м., розташованою в АДРЕСА_1 , вартістю 43106, 8 тис. грн.

Відповідно до положень ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18).

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №917/555/15 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

На підставі вказаного рішення суду у справі № 917/555/15 27.09.2016 внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права державної власності за Фондом державного майна України на адміністративну будівлю загальною площею 2330,12 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 № 13-р Про передачу будівлі у місті Полтаві Генеральній прокуратурі України вирішено передати Генеральній прокуратурі України будівлю по АДРЕСА_1 із сфери управління Фонду державного майна із закріпленням її на праві оперативного управління за Генеральною прокуратурою України. Майно передано за Актом приймання передачі від 15.03.2018 ( арк. справи 20-22).

Наказом Генерального прокурора України від 06.03.2018 №216 зобов`язано керівника прокуратури Полтавської області здійснити приймання зазначеного нерухомого майна на баланс прокуратури та реєстрацію відповідно до вимог чинного законодавства (арк. справи 18-19).

У подальшому, 21.03.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію права власності за державою в особі Генеральної прокуратури України.

На даний час нерухоме майно загальною площею 2330,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Полтавської обласної прокуратури.

Судом також встановлено, що Офіс Генерального прокурора звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд державного майна України, Полтавська обласна прокуратура, в якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №811 Деякі питання використання державного майна професійними спілками, їх об`єднаннями у частині доручення Фонду державного майна за участю Федерації професійних спілок, Генеральної прокуратури України у місячний строк вжити заходи до укладення договору оренди щодо переданого згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 №13 Про передачу будівлі у м. Полтаві Генеральній прокуратурі Україні будинку для розміщення підрозділів Полтавської обласної ради профспілок.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року у справі № 640/14051/20 позовні вимоги - задоволено.

Визнано протиправними та скасовано пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №811 Деякі питання використання державного майна професійними спілками, їх об`єднаннями; пункт 2 у частині доручення Фонду державного майна за участю Федерації професійних спілок, Генеральної прокуратури України у місячний строк вжити заходи до укладення договору оренди щодо переданого згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 №13 Про передачу будівлі у м. Полтаві Генеральній прокуратурі України будинку для розміщення підрозділів Полтавської обласної ради професійних спілок.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі № 640/14051/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року - залишено без змін.

Наведене свідчить і про відсутність волевиявлення Офісу Генерального прокурора на укладення договору оренди та перебування відповідача у спірному приміщенні.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд, давши оцінку наявним в матеріалах справи доказам та наведеним доводам, дослідивши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно положень ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

У відповідності до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як унормовано статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 393 ЦК України).

З приписами ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Як вже вище зазначав суд, рішенням суду у справі № № 917/555/15 визнано недійсними п.п. 2, 3, 4 рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради №166 від 20.05.2009 Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 07.04.2010; визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на нерухоме майно - адміністративну п`ятиповерхову будівлю загальною площею 2330,1 кв.м., розташованою в АДРЕСА_1 , вартістю 43106, 8 тис. грн.

У п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц вказано, що доки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

Актом огляду об`єкту, що належить до державної власності від 26.06.2018 року підтверджується самовільне використання відповідачем спірних приміщень ( арк. справи 27-28), що триває і наданий час та не спростовано і не заперечується відповідачем.

У відповіді на претензію віх. №30/01 від 15.02.2021 року відповідач зазначив, що не чинить перешкод по виконанню постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року (у справі № 640/14051/20) та невирішення питання укладення договорів оренди ( арк. справи 26).

У листі від 26.04.2021 року ( арк. справи 70-71) Офіс Генерального прокурора звертав увагу позивача на необхідність виття заходів щодо використання спірної будівлі за цільовим призначенням та забезпечення працівників Полтавської обласної прокуратури робочими місцями.

Відповідачем не надано суду жодних доказів щодо законного користування спірним приміщенням, однак відповідач продовжує безпідставно перебувати у спірному приміщенні та не звільняє його.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач, у свою чергу, наведених позивачем аргументів щодо наявності підстав для виселення не спростував, зазначивши лише про заперечення проти позову без наведення будь-яких мотивів та обґрунтувань.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 129,232-233,237-238,240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Виселити Полтавську обласну раду профспілок (вул. Ляхова, 1, м. Полтава, Полтавська область,36014, ідентифікаційний код 02607976) з незаконно займаного об`єкту нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 2330,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

3.Стягнути з Полтавської обласної ради професійних спілок (вул. Ляхова, 1, м. Полтава, 36014, код ЄДРПУО 02607976) на користь Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя Полтави,7, м. Полтава) на р/р № UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, 2270 грн. судового збору

Видати накази із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31.05.2021 року

Суддя Тимощенко О.М.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.