СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. Справа № 913/357/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

прокурор Комісар О.О., за посвідченням;

від позивача Коротенко О.І. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;

від відповідача не з`явився;

від третьої особи - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер СВ», м. Рівне вх. № 1086 Л/З на рішення господарського суду Луганської області від 10.03.2021р. (суддя Зюбанова Н.М., повний текст складено та підписано 15.03.2021р.) у справі № 913/357/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер СВ», м. Рівне

до Новоайдарської обласної санаторної школи, смт Новоайдар Луганської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у Новоайдарському районі Луганської області, смт Новоайдар Луганської області

та за участю Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави, в особі Північно-Східного офісу Державної аудиторської служби України, м. Харків

про стягнення 854 635,63 грн.

ВСТАНОВИЛА:

15.06.2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер СВ» (далі ТОВ «Партнер СВ», позивач) звернулося до господарського суду Луганської області з позовом про стягнення з Новоайдарської обласної санаторної школи (далі відповідач) заборгованості в сумі 854 635,63 грн. за спожиту теплову енергію у січні-лютому 2020 за договором позики товару (безвідсотковий) № 2 від 02.01.2020, а також про внесення змін до умов договорів позики товару (безвідсотковий) № 2 від 02.01.2020, № 4 від 28.02.2020, № 18 від 03.04.2020 та розтлумачення п. 2.2 цих договорів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність помилок в тексті договорів та на те, що відповідач не повертає спожиту теплову енергію й не сплачує суму позики, за якою строк оплати вже минув.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 28.08.2020 допущено до участі у справі Сєвєродонецьку місцеву прокуратуру Луганської області в інтересах держави, в особі Північно-Східного офісу Державної аудиторської служби України, а ухвалою суду від 27.11.2020 залучено до участі у справі Управління Державної казначейської служби України у Новоайдарському районі Луганської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (далі третя особа).

02.02.2021 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог та зміну підстав позову, в обґрунтування якої ТОВ «Партнер СВ» посилається на визнання недійсними договорів позики товару (безвідсотковий) № 2 від 02.01.2020, № 4 від 28.02.2020, № 18 від 03.04.2020 у судовому порядку (справи № 913/280/20, № 913/281/20 та № 913/518/20), у зв`язку з чим, на його думку, фактично змінилися обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тому просить стягнути зазначену заборгованість в порядку реституції на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, змінивши підстави позовних вимог в цій частині, і відмовляється від позовних вимог в частині розтлумачення та внесення змін до наведених договорів.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 19.02.2021 заяву позивача прийнято до розгляду в частині відмови від позову від тлумачення умов договорів та внесення змін до них, а в прийомі заяви про зміну підстав позову на вимоги по застосуванню наслідків недійсності правочину відмовлено, оскільки позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочину щодо стягнення з відповідача вартісної величини спожитої теплової енергії в обсязі 854 635,63 грн. є не тільки такими, що одночасно змінюють й предмет позову, а й взагалі є іншим способом захисту порівняно з первісними позовними вимогами, тобто фактично йдеться про новий позов.

Рішенням господарського суду Луганської області від 10.03.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що в межах справи № 913/280/20 встановлено, що договір № 2 від 02.01.2020 є удаваним правочином та визнано його недійсним, тому враховуючи відмову суду у прийнятті заяви позивача про одночасну зміну підстав та предмету позову в означеній частині, посилання позивача саме на укладення та дію договору № 2 від 02.01.2020 як на підставу для стягнення боргу за спожиту теплову енергію позбавлені правового підґрунтя.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник стверджує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо ухвалення рішення про відмову у зміні підстав позову, внаслідок чого прийняв незаконне рішення по суті спору.

За доводами апеляційної скарги, позивачем не змінювався предмет позову стягнення вартісної величини спожитої теплової енергії в сумі 854 635,63 грн., а стягнення цієї вартості за договорами № 2, № 4, № 18 були підставами заявленого позову. Після набрання законної сили рішеннями суду у справах № 913/280/20, № 913/281/20, №913/518/20 змінилися саме обставини даної справи та спосіб судового захисту, а предмет спору залишився той самий. Застосування наслідків недійсності правочину є вимогою позивача, що кваліфікується як предмет позову.

За твердженням скаржника, навіть якщо він і невірно визначився із способом судового захисту, то у позивача в будь-якому випадку виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 р. строк, від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Прокурор у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, та просив залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники апеляційного провадження повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2020 між Комунальним закладом «Новоайдарська обласна загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів», як орендодавцем, та ТОВ «Партнер СВ», як орендарем, укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна) № 1 за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування індивідуальне визначене нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Луганської області з метою вирішення питання щодо обслуговування учасників освітнього процесу.

Крім того, 01.01.2020 між сторонами укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю № 3/28.

02.01.2020 між ТОВ «Партнер СВ», як позикодавцем, та Новоайдарською обласною санаторною школою, як позичальником, укладено договір позики товару (безвідсотковий) № 2, за умовами якого позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику у вигляді продукції (теплова енергія) в кількості 441,59 Гкал по ціні 1 935,36 грн. за одиницю на суму 854 635,63 грн., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

Листом № 43 від 10.02.2020 відповідач повідомив директора Департаменту освіти і науки Луганської ОДА про укладення договору оренди №1 від 01.01.2020 з позивачем.

Також між сторонами 28.02.2020 та 03.04.2020 укладено аналогічні за змістом договори № 4 на суму 361 660,72 грн. та № 18 на суму 82 291,51 грн.

Згідно з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг):

- № ПР-0000001 від 05.06.2020, який є додатком до договору позики № 2 від 02.01.2020, виконавцем були проведені такі роботи (надані послуги) виробництво та постачання теплової енергії в кількості 441,59 Гкал по ціні 1 935,36 грн. за одиницю на суму 854 635,63 грн.;

- № ПР-0000002 від 05.06.2020, який є додатком до договору позики № 4 від 28.02.2020, виконавцем були проведені такі роботи (надані послуги) виробництво та постачання теплової енергії в кількості 186,87 Гкал по ціні 1 935,36 грн. за одиницю на суму 361 660,72 грн.;

- № ПР-0000003 від 05.06.2020, який є додатком до договору позики № 18 від 03.04.2020, виконавцем були проведені такі роботи (надані послуги) виробництво та постачання теплової енергії в кількості 42,52 Гкал по ціні 1 935,36 грн. за одиницю на суму 82 291,51 грн.

Дані акти приймання-передачі підписані першими керівниками сторін, підписи яких скріплені печатками їхніх юридичних осіб.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.10.2020 у справі № 913/280/20 визнано недійсним договір № 2 позики товару (безвідсоткової) від 02.01.2020, укладений між ТОВ «Партнер СВ» та Новоайдарською обласною санаторною школою.

За даними автоматизованої системи документообігу суду «Діловодство спеціалізованого суду» відсутні відомості щодо апеляційного оскарження даного рішення, відповідно рішення суду у справі № 913/280/20 набрало законної сили у визначеному ст. 241 ГПК України порядку.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.10.2020 у справі № 913/281/20 визнано недійсним договір № 4 позики товару (безвідсоткової) від 28.02.2020, укладений між ТОВ «Партнер СВ» та Новоайдарською обласною санаторною школою, а рішенням суду від 07.12.2020 у справі № 913/518/20 договір позики товару (безвідсоткової) № 18 від 03.04.2020. Щодо цих рішень так само у АСДС «ДСС» відсутня інформація про їхнє оскарження в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, договори, які покладені позивачем в підстави позову в межах справи № 913/357/20 у судовому порядку визнано недійсними, рішення суду у цих справах набрали законної сили, а обставини щодо недійсності цих договорів в даному апеляційному провадженні не потребують доказування на підставі зазначеної норми процесуального права.

Як зазначено вище, у зв`язку з визнанням недійсними наведених договорів позики позивач звернувся із заявою про зміну предмета та підстав позову у справі № 913/357/20, яка судом першої інстанції була задоволена частково та прийнята до розгляду в частині відмови від позовних вимог про внесення змін до цих договорів та тлумачення їхніх умов, що визнано зміною предмета позову, в частині відмови у прийнятті цієї заяви щодо застосування реституції у розумінні ст. 216 ЦК України неможливістю одночасної зміни і предмета, і підстав позову.

Згідно з ч. 3 ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Отже, місцевим господарським судом вірно кваліфіковано відмову позивача від позовних вимог в частині розтлумачення та внесення змін до договорів позики як зміну предмета позову, яка ухвалою суду від 19.02.2021 була прийнята до розгляду та на законних підставах відмовлено у прийнятті заяви позивача в частині щодо вимог про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки це є зміною підстав позову одночасно із його предметом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують ґрунтовності наведеного висновку місцевого господарського суду та переважно зводяться до довільного тлумачення скаржником вимог процесуального законодавства відносно даного питання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 1046 ЦК України, а договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи правомірність відмови місцевого господарського суду у зміні підстав позову відносно правової природи заявлених до стягнення 854 635,63 грн., що унеможливлює застосування реституції в межах спору у справі № 913/357/20, тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 854 635,63 грн. як основної заборгованості за договором позики №2 від 02.01.2020 правомірно відмовлено у зв`язку з визнанням цього договору недійсним рішенням суду від 20.10.2020 у справі № 913/280/20, яке на момент прийняття оскаржуваного рішення у даній справі вже набрало законної сили.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на необхідність застосування в даному випадку приписів ст. 1212 ЦК України також відхиляються судовою колегією, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Внаслідок того, що правовідносини сторін у справі виникли на підставі договору, який в подальшому визнаний недійсним у судовому порядку, тому до них не можуть застосовуватися вимоги ст. 1212 ЦК України, оскільки такі правовідносини не є кондикційними.

Посилання скаржника на ряд постанов Верховного Суду в обґрунтування застосування в даному випадку приписів наведеної статті ЦК України та постанов Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 не приймаються до уваги, оскільки правовідносини у зазначених в апеляційній скарзі справах та у справі № 913/357/20 не є подібними, рішення у вказаних справах прийняті за інших обставин та відмінною фактичною доказовою базою.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційною скаргою покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Луганської області від 10.03.2021 р. у справі № 913/357/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 31.05.2021

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка