РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2021Справа № 910/4549/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД»

про стягнення 22 314,99 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» (далі - позивач, ТОВ «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД» (далі - відповідач, ТОВ «ДИМОВЕНТ ЛТД») з вимогами про стягнення 22 314,99 грн на підставі Договору поставки № /01 від 28.09.2020 (далі - Договір).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач на підставі виставлених відповідачем рахунків на оплату здійснив передплату за товар у розмірі, визначеному Договором, проте відповідач поставив товар не в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 позовну заяву ТОВ «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

07.04.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якості додатків до якої додано, зокрема, оновлену редакцію позовної заяви та клопотання про витребування доказів.

Судом враховано, що згідно оновленої редакції позовної заяви, доданої до заяви про усунення недоліків, позивач підтримав позовні вимоги про стягнення з відповідача 22 314,99 грн, з яких: 20 169,21 грн основної заборгованості, 979,51 грн пені, 922,91 грн інфляційних втрат, 243,36 грн 3% річних.

Судом встановлено, що безпосередньо у позовній заяві міститься клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Розглянувши наведене клопотання позивача, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на встановлене судом одночасне існування умов, визначених частиною 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

До заяви про усунення недоліків позивачем додане клопотання про витребування доказів, відповідно до якого позивач просить витребувати у відповідача накладні № 31 від 13.10.2020 на суму 5 636,79 грн, № 32 від 13.10.2020 на суму 15 641,99 грн, № 35 від 15.10.2020 на суму 1 645,80 грн, № 36 від 15.10.2020 на суму 3 291,60 грн, № 37 від 15.10.2020 на суму 687,05 грн.

Дослідивши заявлене позивачем клопотання про витребування доказів та доводи в його обгрунтування, суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача про витребування у відповідача доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4549/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії накладних № 31 від 13.10.2020 на суму 5 636,79 грн, № 32 від 13.10.2020 на суму 15 641,99 грн, № 35 від 15.10.2020 на суму 1 645,80 грн, № 36 від 15.10.2020 на суму 3 291,60 грн, № 37 від 15.10.2020 на суму 687,05 грн.

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/4945/21.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем ухвали Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 про відкриття провадження у справі № 910/4945/21.

Відповідачу ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.04.2021 про відкриття провадження у справі № 910/4945/21 направлено на адресу місцезнаходження останнього, зазначену у позовній заяві, яка відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 щодо надання належним чином засвідчених копій накладних не виконав, про причини неподання витребуваних доказів суд не повідомив.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду (ч. 10 статті 81 ГПК України).

Відтак розгляд справи здійснювався за наявними в ній доказами.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, заяву про усунення недоліків та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

28.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД» (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» (покупець, позивач) був укладений Договір поставки № /01 (далі - Договір або Договір № /01 від 28.09.2020), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти і передавати покупцю будівельні матеріали, найменуванням, кількістю, асортиментом і за ціною згідно рахунків-фактур, видаткових накладних (надалі - товар), а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Згідно п. 2.2 покупець здійснює оплату за товар на підставі виставлених постачальником рахунків-фактур шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника: 75% передплата, інші 25% - протягом 5 банківських днів з дати отримання покупцем товару. За умови прострочення строків поставки, строк оплати змінюється відповідно, при цьому не звільняючи постачальника від дії штрафних санкцій передбачених договором у цих випадках.

Товар постачається на умовах DDP м. Житомир, вул. Покровська, 81, за рахунок постачальника, відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «ІНКОТЕРМС» Міжнародної Торгової Палати в редакції 2010 року (п. 3.1 Договору). Строк поставки товару становить 10 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати (п. 3.6 Договору).

Пунктом 6.2.1 Договору сторони погодили, що за порушення строків поставки постачальник сплачує на користь покупця неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми непоставленого товару.

Господарські зобов`язання сторін цього Договору, що виникли на його підставі існують із дня його підписання сторонами та діють до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 7.1 Договору).

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД» виставило рахунки на оплату по замовленням № МТ000000513 від 25.09.2020 на суму 27 306,44 грн з ПДВ, № МТ000000514 від 28.09.2020 на суму 14 871,33 грн з ПДВ та № МТ000000515 від 28.09.2020 на суму 20 585,49 грн з ПДВ.

На виконання п. 2.2 Договору позивач перерахував платіжними дорученнями № 6779 від 29.09.2020 та № 6824 від 02.10.2020 на рахунок відповідача 47 072,44 грн, що складає 75% вартості замовленого товару.

У період з 13.10.2020 по 15.10.2020 відповідач згідно видаткових накладних № 31 та № 32 від 13.10.2020, № 35, № 36 та № 37 від 15.10.2020 передав позивачу товар на загальну суму 26 903,23 грн.

Посилаючись на те, що залишок заборгованості відповідача становить 20 169,21 грн (47 072,44 грн - 26 903,23 грн = 20 169,21 грн), позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача 20 169,21 грн основної заборгованості, а також 979,51 грн пені, 922,91 грн інфляційних втрат, та 243,36 грн 3% річних.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, господарський суд зазначає наступне.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України»).

Матеріалами справи, а саме платіжними дорученнями № 6779 від 29.09.2020 та № 6824 від 02.10.2020 підтверджується факт здійснення позивачем попередньої оплати замовленого товару на суму 47 072,44 грн, внаслідок чого у відповідача виникло зобов`язання поставити вказаний товар.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що строк поставки товару становить 10 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати.

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 3.6 Договору, відповідач повинен був поставити товар у строк до 19.10.2020 включно.

Таким чином, станом на час розгляду справи по суті строк виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару настав.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відтак, не передання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк, надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, виходячи з положень вказаної норми права, до предмета доказування у даній справі входить встановлення наявності чи відсутності певних юридичних фактів, а саме: підстав виникнення у сторін зобов`язань з купівлі-продажу, зокрема, у відповідача обов`язку поставити певний товар у встановлений строк; здійснення позивачем попередньої оплати; порушення відповідачем відповідного зобов`язання передати товар.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що покупець вказав на порушення постачальником свого обов`язку поставити оплачений товар, у зв`язку з чим позивач заявив вимогу про повернення суми передоплати в розмірі 20 169,21 грн за непоставлений товар.

Однак, станом на момент розгляду справи по суті матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів повернення відповідачем грошових коштів в сумі 20 169,21 грн на рахунок позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву та не спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів передання позивачу товару на загальну суму 20 169,21 грн або доказів повернення відповідної суми передоплати.

За таких обставин, приймаючи до уваги належне виконання позивачем умов Договору в частині здійснення попередньої оплати товару, враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе зобов`язань поставити оплачений товар, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення основної заборгованості в сумі 20 169,21 грн підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 979,51 грн за порушення термінів поставки за період з 20.10.2020 по 15.03.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України),

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 230 ГПК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.2.1 Договору сторони погодили, що за порушення строків поставки постачальник сплачує на користь покупця неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми непоставленого товару.

Як встановлено судом, загальна вартість не поставленого товару становить 20 169,21 грн.

Відповідно до п. 3.6 Договору строк поставки товару становить 10 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати.

Відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень № 6779 від 29.09.2020 та № 6824 від 02.10.2020 на суму 47 072,44 грн позивач сплатив на рахунок відповідача 75% передплати за замовлений товару.

За наведених обставин, відповідач повинен був поставити товар у строк до 19.10.2020 включно. Доказів такої поставки матеріали справи не містять.

З огляду на невиконання відповідачем умов Договору щодо строку поставки товару, позивач враховуючи положення в 6.2.1 Договору нараховує на відповідача пеню у розмірі 979,51 грн за період з 20.10.2020 по 15.03.2021 на суму не поставленого товару 20 169,21 грн. Перевіривши розрахунок наведеної суми пені, судом визнано його арифметично вірним.

Суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 979,51 грн пені.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 243,36 грн та інфляційних втрат у сумі 922,91 грн за період з 20.10.2020 по 15.03.2021.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд дійшов висновку що він є арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 243,36 грн та інфляційних втрат у сумі 922,91 грн підлягають задоволенню повністю.

Здійснивши оцінку наявних в матеріалах справи доказів в порядку статті 86 ГПК України, повно і всебічно з`ясувавши обставини даної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД» про стягнення заборгованості у сумі 22 314,99 грн, підлягають задоволенню в повному обсязі у сумі 22 314,99 грн, з яких: 20 169,21 грн основної заборгованості, 979,51 грн пені, 922,91 грн інфляційних втрат, 243,36 грн 3% річних.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору та витрат на забезпечення професійної правничої допомоги.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

По матеріалам справи судом встановлено, що станом на дату винесення рішення у даній справі позивачем не було подано жодних доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ЛТД» (Україна, 04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 60; ідентифікаційний код 35895180) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОТЛОЗАВОД «КРІГЕР» (Україна, 10003, Житомирська обл., місто Житомир, вулиця Покровська, будинок 81; ідентифікаційний код 35299597) 20 169,21 грн (двадцять тисяч сто шістдесят дев`ять гривень 21 коп.) основної заборгованості, 979,51 грн (дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень 51 коп.) пені, 243,36 грн (двісті сорок три гривні 36 коп.) 3% річних, 922,91 грн (дев`ятсот двадцять дві гривні 91 коп.) інфляційних втрат та 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 31.05.2021.

Суддя Гумега О.В.