РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2021Справа № 915/165/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д. С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Компанії "Лардіана Компані Лімітед"

до 1) Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області,

2) Фонду державного майна України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Прокуратура міста Києва

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом звільнення з-під арешту

за участі представників:

від позивача: Сорочан В.В., адвокат,

від відповідача-1: не з`явився,

від відповідача-2: Вакуляк Ю.А., за довіреністю,

від третьої особи: Салков Р.В., за довіреністю,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія "Лардіана Компані Лімітед" звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області та Фонду державного майна України про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом звільнення з-під арешту.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.06.2020 задоволено позовні вимоги у повному обсязі; звільнено з-під арешту належні компанії "Лардіана Компані Лімітед" (місцезнаходження: 69 Арк, Макариу ІІІ Ейв., Тлаис Тоуер, офіс 301, 1070 Нікосія, Кіпр) на праві приватної власності нежитлові будівлі бази відпочинку " Магнолія " (попередня назва "Жемчужина"), а саме два спальні корпуси, позначені в технічному паспорті літерами "А-4" і "А-1", столової "Б-1", овочевого сховища-складу "В" і "Г", кафе "Ветерок" - відеозал "Д", вбиральні "Ж", душової "Е", які розташовані за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, вул.Морська, 153/1 та звільнено з-під арешту земельну ділянку, яку займає база відпочинку " Магнолія " за адресою: с.Коблеве, вул. Морська, 153/1 (запис №2 та запис №3 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстровані за №12063329 та №12063421).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 у справі № 915/165/19 рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.06.2020 скасовано, справу № 915/165/19 передано за виключною підсудністю для розгляду Господарському суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020 матеріли справи № 915/165/19 передано на розгляд судді Поляковій К.В.

Ухвалою суду від 16.12.2020 прийнято справу до свого провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 зауважив, що не виступає особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно, та підстави скасування арешту визначені статтею 170 КПК України. Крім того, відповідне нерухоме майно незаконно та неодноразово відчужувалося, попри те, що є власністю держави в особі відповідача-2.

У письмових поясненнях третя особа звернула увагу на те, що питання правомірності набуття позивачем права власності на спірну базу відпочинку неодноразово розглядалося в судовому порядку. До того ж, за даними державного реєстру земельні ділянки, з яких позивач просив зняти арешт, перебувають у власності не позивача, а Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області

У відповіді на відзив прокуратури позивач наголосив на тому, що незаконність накладення прокуратурою арешту на майно позивача встановлено судовим рішенням у відповідній кримінальній справі. Поряд із цим, матеріали справи не містять доказів належності відповідачу-2 на праві власності спірного нерухомого майна, у зв`язку з чим відповідні посилання прокуратури є необґрунтованими. Також позивач зазначив, що в прохальній частині позову ставиться питання щодо зняття арешту, накладеного саме слідчим прокуратури та відповідна вимога не стосується інших арештів, накладених, зокрема, СУ УМВС України в Житомирській області.

Під час судового засідання 20.05.2021 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви від 29.07.2019 про зміну предмету позову та уточнень до позовних вимог, викладених у відповіді на відзив прокуратури від 03.09.2019. Щодо останніх уточнень, то позивач наголосив на описці в частині дати постанови слідчого прокуратури, якою просив вважати 04.01.2012. Таким чином, позивач просив звільнити з під-арешту, накладеного постановою слідчого прокуратури від 04.01.2012, належні позивачу на праві приватної власності два спальні корпуси, позначені в технічному паспорті літерами "А-4" і "А1-4", столової "Б1", овочевого сховища-складу "В" і "Г", кафе "Ветерок" - відеозал "Д", вбиральні "Ж", душової "Е", які розташовані за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, вул.Морська, 153/1 та звільнити з-під арешту земельну ділянку, яку займає база відпочинку " Магнолія " за адресою: с.Коблеве, вул. Морська, 153/1 .

Представник відповідача-2 проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Представник прокуратури також просив відмовити в задоволенні позову, а також на запитання суду пояснив, що постанова від 04.01.2012 у справі № 53-3998 та вирок від 02.04.2012 у справі № 1-208 відносяться до одного кримінального провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.01.2011 позивач за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. реєстровий №115 і зареєстрованим в державному реєстрі правочинів 29.01.2011 за №431710, придбав у ТОВ «Перлина Чорномор`я» майновий комплекс базу відпочинку " Магнолія " (попередня назва «Жемчужина») у складі: спального корпусу літ. А-4, площею 1825,7 кв.м, спального корпусу літ. А 1-4, площею 1674,06 кв.м, їдальні літ. Б-1, площею 757,36 кв.м, відеозалу літ. Д, душової літ. Е, вбиральні літ. Ж, вод. колонки №1, скважини №2, огорожі №3, замощення №1, які розташовані за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 .

У зв`язку з цим позивачем отримано за місцем знаходження бази відпочинку « Магнолія » в Коблевській сільській раді Березанського району Миколаївської області свідоцтво про право власності на нерухоме майно встановленого зразка за №982585 від 01.04.2011.

Також, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №29516497 від 01.04.2011, виданого Березанським БТІ Березанського району Миколаївської області, позивачем здійснено державну реєстрацію речових прав на зазначений майновий комплекс.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що при проведенні досудового слідства у кримінальній справі №1-208, старшим слідчим прокуратури Деснянського району м. Києва було винесено постанову від 04.01.2012, якою для забезпечення позову та відшкодування завданих державі злочином збитків, в порядку ст.ст.29, 114, 125,126, 130 КПК України накладено арешт та заборону відчуження, зокрема, на нежитлові будівлі бази відпочинку " Магнолія ", розташованих за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , а саме: спальні корпуси, позначені в технічному паспорті літерами «А», їдальню «Б-1», овочевого сховища-складу «В» і «Г», кафе « Ветерок »- відеозал «Д», вбиральні «Ж», душової «Е», електричний котел; земельну ділянку, яку займає база відпочинку " Магнолія ", за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , та заборону її відчуження.

На підставі постанови слідчого 16.01.2012 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені записи №2 та №3 про арешт нерухомого майна - комплексу база відпочинку " Магнолія " (попередня назва " Жемчужина "), що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 та арешт земельної ділянки, на якій розташована база відпочинку « Магнолія ».

02.04.2012 Деснянським районним судом м. Києва постановлено обвинувальний вирок у кримінальній справі №1-208/12, яким гр. ОСОБА_1 визнано винним в скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в державних органах строком на 3 роки, зі штрафом в сумі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2012 у кримінальній справі №1-208/12 відмовлено компанії «Лардіана Компані Лімітед» в задоволенні її заяви про зняття арешту з майна, з посиланням на те, що відповідно до ст.ст. 29, 125, 126 КПК України (1960), якими керувався слідчий при винесенні постанови про накладення арешту на базу відпочинку та земельну ділянку, останній повинен був вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову та можливої конфіскації майна, шляхом накладання арешту на вклади, цінності та інше майно лише обвинуваченого чи підозрюваного, або осіб, які за законом несуть відповідальність за його дії. Однак, у ході досудового слідства слідчим був порушений порядок накладання арешту на майно та накладено арешт на майно, яке не було майном підозрюваного чи обвинуваченого. В той же час при постановленні вироку, згідно вимог ст.324 КПК України (1960) суд вирішує, зокрема, питання, що робити з майном, описаним для забезпечення позову і можливої конфіскації майна. Оскільки база відпочинку та земельна ділянка, на яку слідчим накладено арешт в досудовому слідстві, не було майном, яке описано для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, тому суд не міг вирішити питання про зняття арешту такого майна.

З приводу зняття арешту з бази відпочинку та земельної ділянки безпосередньо слідчим, який його наклав, позивач листом від 14.01.2013 № 01 звертався до прокуратури Деснянського району м. Києва.

Прокуратура листом від 23.01.2013 № 101/53-3998 повідомила, що відповідно до ст. 114 КПК України (1960) слідчий може винести постанову лише в кримінальній справі, яка перебуває в його проваджені. Оскільки кримінальна справа, у якій був накладений визначений арешт, в проваджені прокуратури Деснянського району м. Києва не перебуває, прийняти рішення про знаття арешту не виявляється можливим.

З метою захисту та поновлення своїх прав власника нерухомого майна позивач у липні 2013 року звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення його з під арешту.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2013 у справі № 915/1136/13 позов задоволено та зобов`язано Очаківську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Миколаївській області усунути перешкоди у здійсненні Компанією «Лардіана Компані Лімітед» права користування та розпорядження належними їй на праві власності нежитловими будівлями бази відпочинку " Магнолія " (попередня назва « Жемчужина »), шляхом звільнення з-під арешту спального корпусу літ.А-4, площею 1825,7 кв.м; спального корпусу літ.А1-4, площею 1674,06 кв.м; їдальні літ.Б-1, площею 757,36 кв.м; відеозалу літ.Д; душової літ.Е; вбиральні літ.Ж; вод. колонки №1; скважини №2; огорожі №3; замощення №1, які розташовані за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, вул.Морська, 153/1 та звільнення з-під арешту земельної ділянки, яку займає база відпочинку « Магнолія » за адресою: с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 (запис №2 та запис №3 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстровані за №12063329 та №12063421).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2014 рішення господарського суду Миколаївської області від 17.10.2013 у справі № 915/1136/13 скасовано і прийнято нове рішення про відмову в задоволені позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Одеський апеляційний господарський суд вказав, що на Очаківську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Миколаївській області не може бути покладений обов`язок по зняттю арешту зі спірного майна, оскільки база відпочинку та земельна ділянка, на яку слідчим накладено арешт в досудовому слідстві по кримінальній справі, не було майном підозрюваного чи обвинуваченого, воно не було описано та передано на зберігання, та не є майном, яке описане для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 зазначеного Кодексу).

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондують з положенням статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. (Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19).

Виникнення спору в даній справі зумовлено тим, що в межах кримінальної справи № 53-3998 на підставі постанови від 04.01.2012 слідчого прокуратури Деснянського району міста Києва Богатко Т.В. накладено арешт та заборону відчуження на належне позивачу на праві власності нерухоме майно, а також на орендовану ним земельну ділянку під цим майном.

Відповідно до згаданої постанови прокуратурою Деснянського району міста Києва проводилося досудове слідство у кримінальній справі, яка порушена відносно ОСОБА_1 за фактом перевищення свої службових повноважень, що в 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян за ч. 3 ст. 365 КК України. У зв`язку з чим старшим слідчим прокуратури накладено арешт на спірне нерухоме майно, зокрема, на нежитлові будівлі бази відпочинку " Магнолія ", розташованих за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , а саме: спальні корпуси, позначені в технічному паспорті літерами «А», їдальню «Б-1», овочевого сховища-складу «В» і «Г», кафе «Ветерок» - відеозал «Д», вбиральні «Ж», душової «Е», електричний котел; земельну ділянку, яку займає база відпочинку " Магнолія ", за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , та заборону її відчуження.

У подальшому, 02.04.2012 Деснянським районним судом м. Києва постановлено обвинувальний вирок у кримінальній справі, яким гр. ОСОБА_1 визнано винним в скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено відповідне покарання. Питання щодо зняття накладеного постановою від 04.01.2012 арешту на нерухоме майно не розглядалося.

Одночасно судом враховані зауваження позивача про те, що останній просить зняти арешт, накладений саме слідчим прокуратури постановою від 04.01.2012, та дана вимога не стосується інших арештів, накладених іншими особами, зокрема, СУ УМВС України в Житомирській області.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 викладено правовий висновок про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Таким чином, застосовуючи викладений Великою Палатою Верховного Суду правовий висновок, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення спірного нерухомого майна позивача з-під арешту, що накладений слідчим прокуратури Деснянського району міста Києва постановою від 04.01.2012 у справі № 53-3998 та не знятий при винесенні обвинувального вироку від 02.04.2012 у справі № 1-208 (2011 рік).

Одночасно, судом враховані заперечення відповідача-2 щодо неправомірності набуття позивачем права власності на комплекс бази відпочинку " Магнолія " (попередня назва " Жемчужина "), що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 . Як зазначив відповідач-2, між сторонами розглядалися спори щодо набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, зокрема, в межах справ №9/590/06-нр, № 5016/3073/2012 (20/83).

Разом із цим, суд наголошує, що доказів визнання за відповідачем-2 права власності на спірне нерухоме майно матеріали справи не містять, а прийняті в межах вищезазначених судових справ судові рішення не спростовують правомірності набуття позивачем права власності на це майно.

Натомість, у межах предмету даної справи правомірність набуття позивачем права власності на вищевказане нерухоме не розглядається, оскільки позовними вимогами є лише питання щодо зняття арешту з такого майна.

У той же час, у матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу від 29.01.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. реєстровий №115 та зареєстрований у державному реєстрі правочинів 29.01.2011 за №431710, за яким позивач придбав у ТОВ «Перлина Чорномор`я» майновий комплекс базу відпочинку "Магнолія" (попередня назва «Жемчужина»).

Крім того, до матеріалів справи доданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №29516497 від 01.04.2011 щодо державної реєстрації позивачем речових прав на зазначений майновий комплекс.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Здійснюючи вирішення питання щодо наявності правових підстав для зняття арешту також з земельної ділянки, яку займає база відпочинку " Магнолія ", за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , судом враховано наступне.

Відповідно до договору суборенди земельної ділянки орендар ТОВ «Перлина Чорномор`я» та Компанія «Лардіана Компані Лімітед» домовились про передачу в суборенду земельних ділянок загальною площею 1,1492 га, кадастровий номер земельної ділянки № 1 :09:000:0783 площею 0,8546 га, кадастровий номер земельної ділянки № 2 :09:000:0784 площею 0,2946 га. Даний договір суборенди пройшов державну реєстрацію в Миколаївській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Факт передачі вказаних земельних ділянок підтверджено актом приймання-передачі від 21.07.2011 року.

Ураховуючи, що позивачем доведено перебування в користуванні позивача земельної ділянки, яку займає база відпочинку " Магнолія ", за адресою Миколаївська область, Березанський район, с. Коблеве, вул. Морська, 153/1 , та накладення арешту на яку за постановою від 04.01.2012 порушує відповідні права позивача на користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зняття арешту також з відповідного нерухомого майна.

Щодо заперечень відповідача-2 проти визначеного позивачем суб`єктного складу учасників справи, суд наголошує на наступному.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Судом враховано, що позивачем починаючи з 2012 року здійснювалося подання відповідних заяв та позовів про зняття арешту з належного йому на праві власності майна, накладеного в межах кримінального провадження, стороною якого позивач не був.

Так, позивач звертався до Деснянського районного суду м. Києва, постановою якого від 19.12.2012 у кримінальній справі №1-208/12 відмовлено в задоволенні заяви про зняття арешту з майна, оскільки слідчим був порушений порядок накладання арешту на майно та накладено арешт на майно, яке не було майном підозрюваного чи обвинуваченого.

Крім того, позивач у 2013 році подавав заяву про зняття арешту з майна до прокуратури Деснянського району м. Києва, якою відмовлено в знятті арешту з огляду на те, що кримінальна справа, у якій був накладений визначений арешт, в проваджені прокуратури Деснянського району м. Києва не перебуває.

Надалі, позивач звертався до господарського суду з відповідним позовом щодо зняття арешту з майна, визначаючи відповідачем у справі Очаківську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Миколаївській області. Скасовуючи судове рішення про задоволення такого позову, апеляційним судом у межах справи № 915/1136/13 зазначено, що оскільки база відпочинку та земельна ділянка, на яку слідчим накладено арешт в досудовому слідстві по кримінальній справі, не було майном підозрюваного чи обвинуваченого, воно не було описано та передано на зберігання, та не є майном, яке описане для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, то пред`явлення відповідного позову до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області є безпідставним.

Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 № 6, суд вважає обґрунтованим у світлі встановлених обставин визначення позивачем даного суб`єктного складу сторін у справі.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (із змінами, та доповненнями), за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція.

Як слідує з постанови старшого слідчого прокуратури Деснянського району м. Києва від 04.01.2012, накладення арешту на спірне нерухоме майно здійснювалося для забезпечення позову та відшкодування завданих державі злочином збитків.

Аксіома цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem» означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.».

Відповідно до викладеної правової позиції у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про задоволення пред`явлених позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з положень статті 129 ГПК України, суд дійшов висновку про залишення судових витрат за позивачем, оскільки виникнення даного спору не зумовлено безпосередньо неправомірними діями відповідачів, хоча останні з урахуванням фактичних обставин справи виступають в спірній правовій ситуації у відповідному процесуальному статусі.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Компанії "Лардіана Компані Лімітед" задовольнити повністю.

Звільнити з під-арешту, накладеного постановою старшого слідчого прокуратури Деснянського району м. Києва від 04.01.2012, належні Компанії "Лардіана Компані Лімітед" на праві приватної власності два спальні корпуси, позначені в технічному паспорті літерами "А-4" і "А1-4", столової "Б1", овочевого сховища-складу "В" і "Г", кафе "Ветерок" - відеозал "Д", вбиральні "Ж", душової "Е", які розташовані за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, вул.Морська, 153/1 , та звільнити з-під арешту земельну ділянку, яку займає база відпочинку " Магнолія " за адресою: с.Коблеве, вул. Морська, 153/1 .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 31.05.2021 року.

Суддя К.В. Полякова