УХВАЛА

01 червня 2021 року

м. Київ

справа № 910/5557/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство "Укртрансгаз",

представник позивача - Оніщук В.М., адвокат (довіреність від 09.12.2020 № 1-2515)

відповідач - акціонерне товариство "Укргазвидобування",

представник відповідача - Малярчук Ю.Б., адвокат (довіреність від 19.05.25020 № 2-827д),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2020 (головуючий суддя Гумега О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 (головуючий Алданова С.О., судді: Дідиченко М.А. і Мартюк А.І.)

у справі № 910/5557/20

за позовом акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - Позивач)

до акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - Відповідач)

про стягнення 117 204 322,09 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про стягнення 117 204 322,09 грн на підставі договору транспортування природного газу від 08.10.2018 № (далі - Договір), з яких додаткова плата за недотримання параметрів якості природного газу за період з березня 2019 року по січень 2020 року у розмірі 102 930 873,83 грн, пеня у розмірі 12 219 382,73 грн, 3 % річних у розмірі 1 437 699,14 грн та інфляційні втрати у розмірі 616 366,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач у порушення умов пунктів 5.3, 10.7 Договору та пункту 16 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи (далі - Кодекс ГТС) не здійснив додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу за період з березня 2019 року по січень 2020 року, у зв`язку з чим прострочив зобов`язання за Договором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.09.2020, залишеними без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 102 930 873,83 грн додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, 12 219 382,73 грн пені, 1 437 699,14 грн 3% річних, 616 366,39 грн інфляційних втрат.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що Позивачем доведено належними та допустимими доказами подання Відповідачем до газотранспортної системи протягом березня 2019 року - січня 2020 природного газу, який за параметрами якості не відповідав вимогам пункту 13 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС, а Відповідачем, у свою чергу, такі обставини у порядку статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не спростовано.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Відповідач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що суди при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 916/2090/16 щодо застосування положень статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка прийнята в іншій справі у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Також від позивача надійшло клопотання про закриття касаційного провадження.

Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідач у касаційній скарзі посилається на те, що суди при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 916/2090/16 щодо застосування положень статті 638 ЦК України та статті 180 ГК України у подібних правовідносинах.

Водночас у даній справі № 910/5557/20 суди, ухвалюючи оскаржувані рішення, встановили, що 08.10.2018 Позивачем (оператор) та Відповідачем (замовник) укладений Договір.

Відповідно до пункту 2.1 Договору (у редакції додаткової угоди № 3 від 01.05.2019) оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому Договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому Договорі вартість такої послуги та плати (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Згідно з пунктом 2.2 Договору послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі ГТС, з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено обов`язок замовника, зокрема, здійснити своєчасну та повну оплату додаткової оплати оператору у разі перевищення розміру замовленої потужності та/або плати за зміну умов (обмежень) користування потужністю з обмеженнями, та/або недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним в газотранспорту систему, в порядку, визначеному цим Договором та Кодексом.

Відповідно до пункту 10.1 Договору сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

Кодекс ГТС є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС відповідальним за якість газу у точках входу (крім точок входу на міждержавному з`єднанні) є оператори суміжних систем, суміжні газовидобувні підприємства, які подають природний газ до газотранспортної системи в точці входу. У точках входу на міждержавному з`єднанні відповідальним є замовник послуг транспортування.

У підпункті 13 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС визначені вимоги, яким повинен відповідати природний газ, що подається в газотранспортну систему.

Відповідно до підпунктів 16, 17, 18 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС якщо природний газ, що не відповідає вимогам пункту 13 цієї глави, був завантажений в газотранспортну систему з причин, незалежних від оператора газотранспортної системи, оператор газотранспортної системи одержує від суб`єкта, який подав у газотранспортну систему неякісний газ, додаткову оплату, визначену в договорі транспортування. Фізико-хімічні показники транспортованого природного газу у точках виходу повинні відповідати вимогам пункту 13 цієї глави, за винятком вимог щодо вмісту меркаптанової сірки. Якщо природний газ, що був переданий в точках виходу з газотранспортної системи, не відповідає встановленим вимогам пункту 17 цієї глави, оператор газотранспортної системи сплачує оператору газорозподільної системи, оператору газосховищ, прямому споживачу додаткову оплату, визначену в договорі транспортування.

Розділ Х типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497, визначає додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

При цьому додаткова плата, передбачена пунктами 4.1, 10.1 Договору є платою за надання оператором послуг транспортування природного газу, який подається в газотранспортну систему оператора або передається з неї оператором, саме неналежної якості. Тобто, вказана додаткова плата є збільшенням вартості наданих послуг, яка передбачена Договором та підпунктом 16 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС.

Судами встановлено, що з березня 2019 року по січень 2020 року послуги фізичного транспортування здійснювалися Позивачем шляхом подання Відповідачем замовлень на надання послуг з транспортування природного газу, на підставі номінації у відповідних місяцях, копії яких містяться у матеріалах справи (диск DVD-R), та які є обов`язковими до виконання Позивачем. Також до матеріалів справи Позивачем надано акти приймання передачі природного газу за спірний період.

Отже, вчинення сторонами дій пов`язаних із виконанням вказаного правочину не можуть свідчити про наявність підстав стверджувати щодо неукладеності даного Договору у зв`язку з відсутністю узгоджених між сторонами додатків.

Однак, всупереч умов Договору, Відповідачем з березня 2019 року по січень 2020 року подавався до газотранспортної системи природний газ, який не відповідав вимогам, визначеним у пункті 13 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС, що підтверджується паспортами фізико-хімічних показників природного газу.

Враховуючи те, що Позивачем підтверджено факт подання Відповідачем до газотранспортної системи протягом березня 2019 року - січня 2020 природного газу, який за параметрами якості не відповідав нормам пункту 13 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС, а Відповідачем належними засобами доказування у порядку статті 74 ГПК України не спростовано, суди дійшли висновку про те, що Відповідач, який допустив порушення щодо якості природного газу, був зобов`язаний відповідно до пункту 10.7 Договору сплатити додаткову оплату у строк до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем.

При цьому у справі № 916/2090/16 суди, розглядаючи первісні позовні вимоги про стягнення 434 040 985, 93 грн заборгованості за надані послуги балансування обсягів природного газу по договору транспортування природного газу від 17.12.2015 №, які обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором транспортування природного газу від 17.12.2015 № з оплати вартості наданих послуг з балансування для врегулювання негативного місячного небалансу у червні 2016 року, та зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору транспортування природного газу від 17.12.2015 № , які мотивовані невідповідністю договору вимогам закону через неузгодженість сторонами умов по розподілу потужності, послуг транспортування, а саме: кількості, обсягів, ціни, що є порушення вимог статей 180, 184 ГК України, статті 638 ЦК України, встановили, що матеріали справи не містять відповідного звіту про надані послуги, відповідно до вимог, передбачених положеннями Кодексу ГТС у редакції, чинній на час виникнення небалансу. Крім того, такий звіт ПАТ "Укртрансгаз" також не надано. Разом з тим, у матеріалах справи наявний односторонній акт надання послуг балансування обсягів природного газу від 30.06.2016 № 06-16--БАЛАНС, однак положення Кодексу ГТС про проведення розрахунку послуг з балансування на підставі одностороннього акта про надання послуг балансування обсягів природного газу, який оформляється оператором газотранспортної системи, було внесене до глави 4 розділу XIV Кодексу ГТС лише постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.04.2017 № 615. Крім того, зазначене підтверджується і висновком від 06.12.2017 № 7904/17-45 судової експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відтак, суди дійшли висновку щодо неможливості визначення фактичного обсягу та вартості наданих ПАТ "Укртрансгаз" послуг балансування.

Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.

Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Верховний Суд не надає правової оцінки, зазначеній у касаційній скарзі постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 462/9002/14-ц, оскільки вона не визначена скаржником як така, що викладені у ній висновки не враховані судами при ухваленні оскаржуваних рішень у даній справі № 910/5557/20, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 910/5557/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова