ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2021 р. Справа№ 927/184/13-г(927/756/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Гарник Л.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 26.05.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021

у справі №927/184/13-г (927/756/20) (суддя Белов С.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"

про стягнення 8 812, 25 грн

за заявою фізичної особи-підприємця Коленченко Олександра Олександровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"

в межах справи №927/184/13-г про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "НіжинТеплоМережі" на користь АТ НАК "Нафтогаз України" пені у сумі 3618,86 грн; три проценти річних у сумі 301,82 грн, судового збору у сумі 1868,03 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням у відповідній частині, АТ НАК "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 3 608, 86 грн, 3% річних в розмірі 301,81 грн та збитків 980,90 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджується з рішенням господарського суду Чернігівської області від 16.02.2021 щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшенням судом розміру 3% річних та пені на 50% та у зв`язку із здійсненим перерахунком штрафних санкцій, і вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, та процесуального - ст.ст. 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині. Скаржник зазначає, що 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором нарахована позивачем в розмірі 603,63 грн. Таким чином, заявлений позивачем до стягнення розмір 3% річних не є надмірним, а є співмірним з розміром заявленої заборгованості Відповідача, у зв`язку з виконанням останнім зобов`язання з порушенням строку, встановленого Договором. Скаржник зазначає, що 3% річних за своєю правовою природою не є штрафними санкціями та у суду першої інстанції відсутні підстави для зменшення їх до 50%. При зменшенні розміру пені суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Скаржник зазначає, що суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст.233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. На думку скаржника, рішення суду не містить жодного посилання на ті докази, які могли б слугувати підставою для зменшення пені, відтак, мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить лише формулювання про скрутне матеріальне становище без зазначення в порядку ч.4 ст.238 ГПК України доказової бази, що підтверджує висновок суду. Документи, які надавалися Відповідачем до заяви про зменшення штрафних санкцій не доводять реального скрутного матеріального стану боржника. Наявність заборгованості населення перед ТОВ "Ніжинтепломережі" не свідчить про збитковість підприємства. В даному випадку відповідачем не доведено свого реального фінансового стану, а тому положення ГПК України щодо обов`язку доказування не дотримано. Судом неправомірно відмовлено в стягненні збитків, а саме, невірно застосовано п. 3.13. договору (в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 року №4), яким передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. договору (в редакції додаткової угоди №4).

17.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що господарський суд Чернігівської області зменшив на 50% розмір пені та 3% річних правомірно. При цьому суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матері ального права або ж порушення норм процесуального права. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєча сне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Таким чином, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та, виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Судом було правомірно відмовлено в стягненні збитків з відповідача, адже, є всі підстави стверджувати, що відповідач не допустив неналежного виконання зобов`язання, яке визначене п. 2.1. договору. Відповідач взагалі може порушити визначене п. 2.1. договору зобов`язання, оскільки він (відповідач) у цьому зобов`язанні виступає не боржником, а кредитором. Виходячи з наведеного та в силу вимог статті 74 ГПК України, позивачем не доведено факт наявності збитків, не обґрунтовано їх розмір, не доведено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між цивільним правопорушенням та завданням збитків і їх розмір.

В судове засідання 26.05.2021 з`явились представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та представник Товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі" .

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 50% заявленої суми 3% річних, в частині відмови у позові щодо стягнення збитків та прийняття нового рішення про задоволення позову в цій частині, в решті вимог щодо скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у стягненні пені у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 19.02.2013 у справі №927/184/13-г порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Ніжин Тепло Мережі".

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та TOB "НіжинТеплоМережі" (споживач) укладено договір постачання природного газу від 02.10.2018 № 5242/18-КП-39 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.3 договору визначено, що необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п.2.1.цього договору, споживач визначає самостійно.

Згідно з п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковими угодами від 22.10.2018 №1, від 27.10.2018 №2, від 01.11.2018 №3 до договору від 02.10.2018 №5242/18-КП-39 сторони погодили пункти 1.4, 2.1,3.1, 3.8, 3.9, 5.1-5.3, 6.3, 12.1 доповнити та викласти в іншій редакції.

Згідно з до додатковою угодою від 23.11.2018 №4 до договору від 02.10.2018№5242/18-КП-39 розділи 1-12 вказаного договору викладено в новій редакції.

Додатковою угодою від 13.03.2019 №5 до договору від 02.10.2018 №5242/18-КП-39 сторони погодили, що пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз. 2 підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. 5 підп.5 п.6.2, підп. 8 п.6.2, підп. 4 п.6.3, абз.3підп. 2 п.6.4 договору застосовуються ними з 01.03.2019. А пунтки3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз1 підп.3.9.2 п.3.9, абз.4 підп.5 п.6.2, абз.2 підп.2, п.6.4 договору втрачають чинність з 01.03.2019.

Пунктом 3.13. Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного Відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. Договору), Відповідач зобов`язаний відшкодувати Позивачу збитки в порядку, визначеному п. 5.7. Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4).

Відповідно до підп.8 п.6.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) відповідач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати Позивачу збитки, розраховані відповідно до п. 3.13. Договору.

Відповідно до підп.4 п. 6.3. Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) позивач має право вимагати від Відповідача відшкодування збитків, що виникли через порушення Відповідачем умов п. 2.1. Договору у разі, якщо відхилення фактично використаних Відповідачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Додатковою угодою від 20.03.2019 №6 до договору від 02.10.2018 №5242/18-КП-39 сторони погодили викласти п.2.1 в новій редакції стосовно обсягу природного газу по місяцях з жовтня 2018 по квітень 2019 року.

Додаткової угодою від 29.03.2019 №7 до договору від 02.10.2018 №5242/18-КП-39 сторони погодили змінити по тексту договору слова ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у зв`язку з переіменованням на АТ "НАК "Нафтогаз України".

Додатковою угодою від 24.04.2019 №8 до договору від 02.10.2018 №5242/18-КП-39 сторони погодили викласти п.2.1 Договору стосовно замовленого споживачем на квітень 2019 обсягу (об"єму) природного газу, зазначеного в таблиці цього пункту в наступній редакції : місяц - квітень 2019, обсяг (тис. куб.м) - 10,080. Сторони домовились, що загальний обсяг природного газу, який постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 до 30.04.2019 визначається з врахуванням зазначених змін.

Актом приймання-передачі від 30.04.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 5,629 тис. м. куб за квітень 2019 року.

Пунктом 8.2. Договору (з 01.12.2018 - пунктом 7.2. Договору в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) визначено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1. Договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу крім суми заборгованості, пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до п.11.1 з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №4, договір діє в частині постачання природного газу до 30.04.2019 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2415055,04 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та пені, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" посилається на те, що платежі відповідачем здійснювались з порушення останнім строку виконання зобов`язання. Також позивач просить стягнути з відповідача 980,90 грн збитків відповідно до п.3.13 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що заборгованість у відповідача перед позивачем виникла після порушення справи про банкрутство ТОВ "НіжинТеплоМережі", у процедурі розпорядження майном.

Суд врахував матеріали даної справи, наведені доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази настання для позивача негативних наслідків у зв`язку з простроченою виконання зобов`язання, враховував поведінку кожної із сторін під час виконання умов договору та перебування підприємства відповідача в процедурі банкрутства, що само по собі доводить факт знаходження підприємства відповідача у скрутному фінансовому становищі, а тому, зменшив розмір пені на 50% до 3613,86 грн, а також трьох відсотків річних на 50% до 301,82 грн. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ТОВ "НіжинТеплоМережі" є виконавцем послуг з вироблення, транспортування, постачання теплової енергії для централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності для споживачів міста Чернігова та Чернігівської області. Відмовляючи в задовлені позову щодо стягнення збитків, суд зазначив, що НАК "Нафтогаз", як газопостачальна організація при постачанні природного газу ТОВ "НіжинТеплоМережі", як споживачу, не має технічної можливості розмежувати кількість поставленого газу за кожним з окремо укладених договорів (№5243/18-БО-39, №5244/18-ТЕ-39, №5242/18-КП-39). Так само і у ТОВ "НіжинТеплоМережі" відсутня можливість визначити, який саме об`єм тепла було поставлено ним для кожної окремої категорії кінцевих споживачів. Дана обставина зумовлена єдиною мережею газопостачання та єдиним засобом обліку природного газу на вводі в котельню (теплопункт) та теплової енергії на виході з котельні (теплопункту). Суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру відхилення фактичного обсягу спожитого природного газу від замовленого споживачем, позивачем має враховуватись загальний обсяг спожитого природного газу за ЕІС-кодом по споживачу (в загальному за договорами № 5242/18-КП-39, № 5243/18-БО-39, 5244/18-ТЕ-39). Відповідно до довідки про використання природного газу за березень-квітень 2019 року по підприємству ТОВ "НіжинТеплоМережі" від 03.02.2021 № 01-07/272 судом першої інстанції встановлено, що в березні 2019 року відповідачем по договорах № 5242/18-КП-39, № 5243/18-БО-39, 5244/18-ТЕ-39 фактично спожито 2165397 м.куб; в квітні 2019 року відповідачем по договорах № 5242/18-КП-39, № 5243/18-БО-39, 5244/18-ТЕ-39 фактично спожито 483915 м.куб. Провівши арифметичні розрахунки, суд першої інстанції встановив, що відхилення від відкоригованого загального обсягу газу в березні складає - 1,57%, в квітні - 0,816%, що є менше ніж 5%.

Північний апеляційний господарський суд не може погодитись з цими висновками суду першої інстанції у відповідній частині та вважає їх необґрунтованими в частині зменшення заявленої до стягнення суми 3% річних, та в частині відмови у стягненні збитків, при цьому, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені та правомірності відмови у позові в частині стягнення пені у сумі 3 618,86 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на суму 2415055,04, що підтверджується актами приймання передачі та не заперечується відповідачем. При цьому, сума основного боргу не є предметом спору у даному провадженні.

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у редакції, яка діяла у період до 21.10.2019, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Проте в абзаці 1 частини 5 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначалось, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Положення статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, чинного з 21.10.2019, щодо мораторію на задоволення вимог кредиторів є тотожними з вказаними вище нормами статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою господарського суду Чернігівської області від 19.02.2013 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Ніжин Тепло Мережі".

Заборгованість у відповідача перед позивачем виникла після порушення справи про банкрутство ТОВ "НіжинТеплоМережі" (№ 927/184-13-г), у процедурі розпорядження майном. Тобто, фактично у відповідача виникла поточна кредиторська заборгованість.

Суд першої інстанціїї зазначив, що позивач у позовній заяві посилається на те, що заборгованість у відповідача перед позивачем виникла у періоди з 27.11.2018 по 13.12.2018, 27.12.2018 по 14.01.2019, 26.01.2019 по 12.02.2019, 26.02.2019 по 27.02.2019, 26.03.2019 по 28.03.2019, 26.04.2019 по 03.05.2019, 28.05.2019 по 29.07.2019, що не спростовано відповідачем. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що ТОВ "НіжинТеплоМережі" повністю погасило основний борг перед АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" станом на 30.07.2019.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 8812,25 грн, з яких 7227,72 грн пені, 603,63 грн річних та 980,90 грн збитків за квітень 2019 року.

Перелік правових наслідків порушення зобов`язання наведений у статті 611 ЦК України, який не є вичерпним, оскільки інші наслідки можуть бути встановлені договором або законом.

До правових наслідків порушення зобов`язання, зокрема, віднесено сплату неустойки, нарахування якої передбачено в пункті 8.2 укладеного між сторонами договору. Окрім того, стаття 625 ЦК України визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, які полягають у сплаті суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних.

Встановлена нормами чинного законодавства заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника). Мораторій вводиться господарським судом одночасно з порушенням справи про банкрутство і стосується тих вимог, які мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 викладено правову позицію, згідно з якою мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні ж вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Подібну правову позицію викладено у постанові Великої Плати Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 826/3106/18 (провадження № 11-1272апп19), згідно з якою боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.11.2020 у справі №927/184/13-г застосування до боржника штрафних санкцій та нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

Щодо заявленого клопотання відповідача про зменшення розміру пені та відсотків річних, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до норм статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 статті 551 ЦК України дозволяє зменшити розмір неустойки за рішенням суду за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов`язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення. При цьому законодавцем не визначено переліку таких обставин. Це питання вирішується на підставі аналізу конкретної ситуації. Зокрема, істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов`язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, тощо.

Правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

За змістом укладеного між сторонами договору та положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, що регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 03.11.2020 у справі №927/184/13-г, суд першої інстанції зазначив, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Проте, суд не надав оцінку відмінності обставин вказаних справ та даної справи, що розглядається.

Враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, а також той факт, що у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків чи настання для нього інших негативних наслідків, враховуючи поведінку кожної із сторін під час виконання умов договору та перебування підприємства відповідача в процедурі банкрутства, що само по собі доводить факт знаходження підприємства відповідача у скрутному фінансовому становищі, суд першої інстанції, керуючись ст. 551 ЦК України та ст.233 ГК України, правомірно зменшив розмір неустойки (пені) на 50% - до 3 618,86 грн. Тому у задоволенні апеляційної скарги в частині вимог про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволені позову щодо стягнення пені у сумі 3 618,86 грн слід відмовити, оскаржуване рішення в цій частині залишити без змін.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає про помилковість висновку суду першої інстанцій щодо порядку зменшення трьох відсотків річних на 50% до 301,82 грн, з огляду на наступне.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу, а також 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Подібні висновки викладені, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Оскільки судом першої інстанції встановлено наявність прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню у заявленій сумі повністю.

З огляду на вищевказане, судом першої інстанції неправомірно було застосовано до вимог щодо стягнення 3% річних, заявлених відповідно до ст. 625 ЦК України, положення законодавства про зменшення заявленого розміру 3% річних.

Правовідносини у справі № 902/417/18 та обставини цієї справи, на яку послався суд першої інстанції, є відмінними від обставин даної справи № 927/184/13-г (927/756/20). А тому правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, відносно того, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку, заявлених відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника, не застосовується до даної справи, що розглядається. Так, у справі №902/417/18 йдеться про відповідальність за несвоєчасний розрахунок боржника за договором у розмірі 40% річних та про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення відсотків річних щодо заявленої заборгованості за договором. В даній справі, що розглядається апеляційним господарським судом, не встановлено неспівмірності заявлених сум відсотків річних щодо заявленої суми простроченої заборгованості, розмір відсотків річних в даній справі складає 3 %, як це передбачено ст. 625 ЦК України, а тому підстав для зменшення заявленої суми відсотків річних в даному випадку суд не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга щодо вимог про скасування оскаржуваного рішення, в частині відмови в задоволені позову про стягнення 3% річних у сумі 301,82 грн слід задовольнити, оскаржуване рішення в цій частині скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову та стягнення 3% річних у сумі 301,82 грн.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення збитків, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, п.3.13 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. договору (в редакції додаткової угоди №4). При цьому, розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

2.12.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за відповідною формулою.

Пунктом 5.7. договору (в редакції додаткової угоди №4) передбачено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору, здійснюється наступним чином:

постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив п. 3.9. договору та не надав акт приймання - передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб м) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1. договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1 або 3.13.2 п.3.13 договору;

постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту- претензії, зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Відповідно до підп.8) п.6.2 договору (в редакції додаткової угоди №4) споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до п. 3.13. договору.

Відповідно до підп.4) п. 6.3. договору (в редакції додаткової угоди №4) постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення споживачем умов п. 2.1. договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5%" як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів відрізняється від замовлених.

Як вбачається з матеріалів справи, замовлений споживачем обсяг природного газу на квітень 2019 становив 10,080 тис куб., фактичний обсяг використаного споживачами природного газу за цей період становив 5, 629 тис. куб..

Згідно з положеннями п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 №2496 (в редакції постанови чинної в спірний період виникнення правовідносин), відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках: 1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості використаного обсягу газу за звітний період; 2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за відповідною формулою.

Помилковим є застосування судом першої інстанції для розрахунку збитків відповідних показників по трьом договорам № 5242/18-КП-39, № 5243/18-БО-39, 5244/18-ТЕ-39 постачання природного газу, адже, предметом даного спору є лише договір від 02.10.2018 № 5242/18-КП-39, та є конкретні документи, підписані сторонами, щодо замовленого та фактично використаного споживачем обсягу природного газу за заявлений період за цим договором, про які зазначено вище. А тому позовні вимоги щодо стягнення збитків у сумі 980,90 грн є правомірними та обґрунтованими, арифметично вірно розрахованими.

За таких обставин, рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021 у справі №927/184/13-г (927/756/20) слід скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 301, 82 грн., про стягнення збитків у сумі 980,90 грн; прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в частинні стягнення 3% річних у сумі 301, 82 грн та стягнення збитків у сумі 980,90 грн (тобто заявлена сума 3% річних підлягає до стягнення повністю). Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені у відповідній сумі (50% заявленої суми) - залишити без змін.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 50% заявленої суми 3 % річних - 301,82 грн та в частині стягнення збитків у сумі 980, 90 грн; прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову щодо стягнення 50% заявленої суми 3 % річних -301,82 грн та стягнення збитків у сумі 980, 90 грн, а в частині відмови у стягненні 50% заявленої суми пені - залишити без змін.

Відповідно до п.2 ч.1, п. 2 ч. 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021 у справі №927/184/13-г (927/756/20) скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 301,82 грн та збитків у розмірі 980,90 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в частинні стягнення 3% річних у розмірі 301,82 грн та збитків у розмірі 980,90 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" (вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601; ) 3% річних у сумі 301,82 грн та збитки у сумі 980,90 грн.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2021 у справі №927/184/13-г (927/756/20) в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення пені у сумі 3 618,86 грн залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" (вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01601; ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 826,72 грн пропорційно задоволених вимог.

Доручити господарському суду Чернігівської області видати наказ.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до

Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 01.06.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді Л.Л. Гарник

А.А. Верховець