РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2021Справа № 910/1128/21

За позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

позивача ОСОБА_2

про визнання договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005 припиненим та

зобов`язання вчинити дії

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від позивача не з`явився

від відповідача Лопатнікова А.В., адвокат за довіреністю № 1180-К-Н-О від 05.03.2020

від третьої особи не з`явився

Суть спору :

26.01.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005 припиненим та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МК 20-05 від 17.03.2005 в забезпечення виконання якого між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005. Рішенням апеляційного суду Житомирської області № 274/5179/14-ц від 31.05.2016 встановлено, що порука, відповідно до укладеного з ОСОБА_1 договором, є припиненою. Проте, 15.01.2021 позивачу стало відомо, що АТ КБ «Приватбанк» продовжує нараховувати позивачу заборгованість за договором поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, яка на даний час становить 110.010,28 доларів США. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовної заявою, відповідно до якої просить

- визнати договір поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005 укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» припиненим;

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» виключити з бухгалтерського обліку (за балансовими та позабалансовими рахунками) заборгованість ОСОБА_1 за договором поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005.

В позовній заяві міститься клопотання ОСОБА_1 , в порядку ст. 249 Господарського процесуального кодексу України, про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 відкрито провадження у справі № 910/1128/21 та прийнято позовну заяву до розгляду; відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 ; підготовче засідання призначено на 23.02.2021.

22.02.2021 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання призначеного на 23.02.2021 для надання можливості відповідачу подати суду, у встановлені законом процесуальні строки, відзив на позов.

23.02.2021 позивачем до суду подано клопотання, в якому позовні вимоги підтримує повністю та просить здійснювати розгляд справи без участі позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/1128/21 від 23.02.2021 враховуючи нез`явлення учасників справи у підготовче засідання 23.02.2021 та приймаючи до уваги клопотання відповідача, відкладено підготовче засідання на 09.03.2021.

25.02.2021 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю, оскільки враховуючи наявні в матеріалах справи докази подані позивачем в підтвердження позовних вимог, відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності обставин, за яких відповідачем порушене його право або інтерес, яке б потребувало захисту судом. Відсутність порушеного права та направленість вимог на відновлення відповідного порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. та як наслідок не підлягають задоволенню.

25.02.2021 відповідачем до суду подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Відповідач зазначає, що в позовній заяві ОСОБА_1 наводить зокрема обставини встановлені Апеляційним судом Житомирської області у справі № 274/5179/14-ц, а саме в частині визнання судом договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005 припиненим. Тобто, в рамках цивільної справи № 274/5179/14-ц предметом дослідження були аналогічні обставини щодо припинення/чинності договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», та судом вже встановлено факт припинення спірного договору поруки на підставі ст. 559 ЦК України. Зауважує, що порука припиняється відповідно до закону, а не рішення суду, а відтак, це свідчить про те, що у даній господарській справі відсутній предмет спору, оскільки факт припинення спірного договору поруки відповідно до закону вже встановлено судовим рішенням у справі № 274/5179/14-ц. Таким чином, зважаючи на відсутній предмет спору у справі № 910/1128/21, наявні підстави для закриття провадження у справі.

В підготовчому засіданні 09.03.2021 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, з огляду на наступне

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами після звернення позивача з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Слід зауважити, що рішенням у справі № 274/5179/14-ц встановлено факт припинення поруки (припинення виконання зобов`язання), а не факт припинення договору поруки, як зазначає відповідач.

Прийняття рішення у справі № 274/5179/14-ц про стягнення боргу, в мотивувальній частині якого встановлено про припинення поруки за договором поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, укладеним між позивачем та відповідачем, не свідчить про врегулювання спору у даній справі та відповідно про його відсутність.

В підготовчому засіданні 09.03.2021 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.04.2021.

05.04.2021 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю направити в судове засідання повноважного представника, оскільки зважаючи на карантинні заходи обмежений рух міського та приміського транспорту.

07.04.2021 від позивача до суду надійшли пояснення щодо викладених у відзиві обставин, в яких зазначає наступне. В рамках цивільної справи № 274/5179/14-ц предметом дослідження були аналогічні обставини щодо припинення/чинності Договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», та судом вже встановлено факт припинення спірного договору поруки на підставі ст. 559 ЦК України. Однак, варто зазначити, що оскільки в цивільній справі № 274/5179/14-ц окремої вимоги про припинення договору поруки заявлено не було, а факт припинення спірного договору поруки встановлено судом лише в мотивувальній частині рішення, а тому Банком прийнято до виконання не було. І наразі за позивачем рахується борг за кредитними зобов`язаннями, що суттєво порушує права позивача. Друга позовна вимога випливає з першої вимоги, а саме: у випадку прийняття судом рішення про припинення чинності договору поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, який укладено між мною та АТ КБ «Приватбанк», Банк не має законного права обліковувати борг за припиненим договором поруки в бухгалтерському обліку кредитної заборгованості за рахунками обліку кредитів (згідно з планом рахунків бухгалтерського обліку банків України) за ОСОБА_1 , хоча може обліковувати борг за кредитним зобов`язанням за основним боржником. Дана позиція викладена в рішеннях суду по аналогічних справах, а саме: в рішенні Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2021 справа № 904/3273/20, рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2020 у справі № 904/3273/20. Позовні вимоги просить задовольнити повністю та проводити розгляд справи без участі позивача.

Судове засідання призначене на 06.04.2021 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/1128/21 від 19.04.2021 учасників справи викликано у судове засідання, яке призначено на 27.04.2021.

Позивач в судове засідання 27.04.2021 не з`явився.

Відповідач в судовому засіданні 27.04.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Третя особа в судове засідання 27.04.2021 не з`явилася.

В судовому засіданні 27.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.05.2005 між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк, відповідач) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір № МК 20-05 (далі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк при наявності вільних коштів зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 35.500,00 доларів США не пізніше 5 днів з моменту підписання договору в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди. в обумовлені договором терміни.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує відмотки в розмірі 16% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17.03.2005 між ОСОБА_1 (далі - поручитель, позивач) та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - кредитор, відповідач) укладено договір поруки № МК 20-05/1, відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором за виконання приватним підприємцем ОСОБА_2 (боржник) своїх зобов`язань за кредитним договором від 17.03.2005.

Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17.03.2005 було укладено договір поруки між ОСОБА_3 (поручитель) та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, у зв`язку з чим, станом на 09.07.2014 утворилась заборгованість у розмірі 39.846,19 доларів США, що за курсом НБУ становило 464.208,11 грн та складалась з: процентів за користування кредитом - 9.280,57 доларів США, пені - 30.565,62 доларів США.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.03.2016 позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 17.03.2005 в розмірі 13.435,57 доларів США, що було еквівалентно 156.524,39 грн.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31.05.2016 апеляційні скарги АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.03.2016 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № МК 20-05 від 17.03.2005, яка виникла станом на 09.07.2014 в сумі 12.280,57 доларів США, що за курсом НБУ становила 143.068,64 грн та 619,14 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Даним рішенням встановлено, що порука відповідно до договорів поруки, укладених з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є припиненою.

Постановою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення апеляційного суду Житомирської області від 31.05.2016 залишено без змін.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» виданої ОСОБА_1 № VT77026D7C7UV7N5 від 15.01.2021 станом на дату її видачі ОСОБА_1 має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за договором поруки № МК 20-05@78978_ від 17.03.2005 в сумі 110.275,96 доларів США.

В Українському бюро кредитних історій станом на 15.01.2021 наявна інформація про заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 11.520,57 доларів США, що станом на 13.01.2021 еквівалентно 323.151,99 грн, зазначено донором інформації Приватбанк.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці

Предметом розгляду за даним позовом є визнання поруки припиненою, яка укладена в забезпечення виконання кредитних зобов`язань сторонами якого є суб`єкти господарювання.

За таких обставин, враховуючи приписи статей 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України, даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Викладене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 415/2542/15-ц.

28.12.2016 приватний підприємець ОСОБА_2 , який є боржником за кредитним договором втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності.

З огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 відповідно до суб`єктного складу учасників та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у боржника із втратою його статусу як ФОП не припинились і підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що порука згідно укладеного між позивачем та відповідачем договору рішенням суду встановлена припиненою, проте, не зважаючи на це, відповідач продовжує відображати наявність заборгованості позивача за цим договором та передає відповідну інформацію третім особам.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, вико нати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та правочини.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов`язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31.05.2016 у справі № 724/5179/14-ц встановлено наступне

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.

З роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при вирішенні спорів про припинення поруки суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Встановлено, що кредитний договір № МК 20-05 укладений 17.03.2005 строком до 17.03.2008.

В цей же день між Банком і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки №№ МК 20-05/1, МК 20-05/2 відповідно.

У договорах зазначено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку. Поручитель зобов`язаний виконати цей обов`язок впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги (п.п. 5,6 договорів).

Згідно з п. 11 договорів поруки, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Отже, договорами поруки, укладеними з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було передбачено, що вони діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що на час закінчення строку, на який було укладено кредитний договір, існувала заборгованість. Проте, вимогу про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 . Банком направлено тільки 23.07.2014. Інших доказів справа не містить.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції у справі № № 724/5179/14-ц дійшов висновку про те, що порука відповідно до договору поруки, укладеного з ОСОБА_1 є припиненою відповідно до п. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 77 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку відповідача враховуючи те, що судом у справі № 724/5179/14-ц встановлено, що порука за договором поруки № МК 20-05/1 від 17.03.2005, укладеним між відповідачем та ОСОБА_1 визнана припиненою. Заявником позову не доведено, яким чином впливає відображення у бухгалтерському обліку інформації про наявність у позивача заборгованості на права чи охоронюваний законом інтерес позивача.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся з позовними вимогами.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 18.05.2021.

СуддяВ.В. Сівакова