ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

31.05.2021 р. Справа№ 914/1456/21

Суддя Мороз Н. В.,

розглянувши заяву про забезпечення позову: Фермерського господарства «Рисовський», с.Зубра Пустомитівського району Львівської області

у справі № 914/1456/21

за позовом: Фермерського господарства «Рисовський», с.Зубра Пустомитівського району Львівської області

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів

про: зобов`язання відповідача усунути перешкоди у виконанні судових рішень, у реалізації права на землю, у реалізації права на фермерську діяльність, що спричинені незаконними державними реєстраціями земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «Рисовський» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у виконанні судових рішень, у реалізації права на землю, у реалізації права на фермерську діяльність, що спричинені незаконними державними реєстраціями земельних ділянок з кадастровими номерами: :03:000:0059, №:03:000:0060, №:03:000:0061, №:03:000:0062, №:03:000:0063, №:03:000:0064, №:03:000:0065, №:03:000:0066, №:03:000:0067, №:03:000:0068, №:03:000:0069, №:03:000:0070, №:03:000:0071, №:03:000:0072, №:03:000:0073, №:03:000:0074, №:03:000:0075, №:03:000:0076 №:03:000:0077, №:03:000:0078, №:03:000:0079 №:03:000:0080, №:03:000:008, №:03:000:0009, №:03:000:0009, в межах земельних ділянок ДА 060378 В та у межах присудженої земельної ділянки по наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994.

Одночасно позивачем у прохальній частині позовної заяви заявлено вимогу про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонити проводити будь-які дії і будівельні роботи на спірних земельних ділянках.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними доводами.

Розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі № 77 від 12.03.1993 заявника визнано фермером в розмірі середньої земельної частки землі 4 га про що виданий ДА 060378 В з винесенням меж в натурі на право постійного користування.

Наказом господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 додатково присуджено 4 га землі під розширення землі фермерського господарства «Рисовський» яка винесена в натурі і знаходиться на стадії виконання, оскільки відповідач відмовився здійснити державну реєстрацію на вимогу державних виконавців, про що відкрито кримінальне провадження за ст. 382 КК України. Також відповідач відмовився перенести відомості з Державного Реєстру земель до Дер жавного земельного кадастру і відмовив у приватизації земельної ділянки ДА 060378 В про що надані відповіді від 04.06.14 (без відповіді), від 06.09.19 №2003 2019, 19.08.20 №1726/1, 03.02.2021 №283, залишивши заяви без розгляду.

Відмови відповідача виконати судові рішення, здійснити державні реєстрації відведе них земельних ділянок в натурі, згідно ДА 060378 В та по наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994 було оскаржено до адміністративного суду, який ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду № 813/7654/14 від 05.12.2017 закрив провадження, з чим і погодилася Велика Палата Верховного Суду України від 04.04.2018 на тій підставі, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земе льної ділянки у власність (тобто ненормативного правового акту, який вичерпує свою дію після своєї реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, а господарської, так як виникає спір про цивільне право, а за правилами адміністративного судочинства адміністративний суд позбавлений правових можливостей визнавати належність права на земельну ділянку. Тому фермерське господарство 11.06.2019 звернулося до господарського суду.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.01.2020 № 914/1109/19 визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру Львівської області по виконанню наказу господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що привело до порушення права фермерського господарства «Рисовський», але відповідач і надалі не вчинив жодних дій по виконанню вказаного наказу суду.

На думку заявника, бездіяльність та протиправні дії органів влади створюють перепони в реалізації права протягом такого тривалого часу є незаконне втручання у право власності, грубе порушен ня прав, які гарантовані Конституцією, Європейською Конвенцією, а саме, порушення ст. 1 Протоколу Першого, ст. 6 п.1, ст.13 про що вирішив Європейський суд у рішенні по справі «Рисовський проти України», а також відзначив повторно за заявою позивача № 45094/15 від 12.10.2017 про невиконання судових рішень і за позбавлення можливості здійснити (реалізувати) право власності заявника на землю гарантоване Конституцією України.

Із кадастрової карти позивачу стало відомо, що Головним управлінням Держгеокадастру у межах земельної ділянки ДА 060378 Б площею 4 га та у межах присудженої земельної ділянки під розширення землі фермерського господарства, яка винесена в натурі площею 4 га, наказом господарського суду № 5/79 від 13.10.94 здійснено державні реєстрації ділянок з наступними кадастровими номери: № :03:000:0059 - № :03:000:0081, № :03:000:0009, № :03:000:0008, чим здійснено перешкоди у виконанні судових рішень, у реалізації права на землю, права на підприємницьку діяльність.

На думку позивача, органи виконавчої влади чи місцевого самоврядування без рішення суду не мають право втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядженням належною йому земельною ділянкою, або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження (ст.154 п.1 Земельного кодексу України).

Відповідно п. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом Державної влади чи місцевого самоврядування акту який порушує права особи щодо володіння, користування чи порушення права, такий акт визнається недійсним.

Відмова у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру не відповідає вимогам Закону України "Про Державний земельний кадастр" та передбачених ст. 2 Земельного кодексу України принципів, оскільки перешкоджає позивачу реалізувати гарантоване статтями 13, 14 Конституцією України та ст. 1 Земельного кодексу України право власності громадян України на землю.

Тому обираючи спосіб захисту порушеного права, заявник враховує положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно з якою під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав позивача, останній вважає належним способом захисту порушеного права, зобов`язання Головного управління Держгеокастру у Львівській області внести відомості (змін до них) до Державного земельного кадастру шляхом здійснення державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 4 га, згідно наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.94 для ведення фермерського господарства на підставі представленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (оренду) та площею 4 га, згідно ДА 060378 В. Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функцій іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Розглянувши вимогу заявника про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст.136 ГПК України).

Частиною 1 ст.137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16).

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Так, предметом спору в даній справі є вимога немайнового характеру.

За змістом п.1 ч.1 ст.137 ГПК України, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18 та від 05.09.2019 у справі №911/527/19).

Відповідно до положень ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч. 4 ст. 74 ГПК України).

При цьому ч. 1 ст. 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборонити проводити будь-які дії і будівельні роботи на спірних земельних ділянках. Однак, суд зазначає, що позивачем не конкретизовано на яке саме майно (кошти) він просить накласти арешт, а також кому саме (відповідачу чи іншим особам) слід заборонити проводити певні дії та будівельні роботи. Позивачем жодним чином не обгрунтовано необхідності забезпечення позову, не надано суду доказів, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову у запропонований заявником спосіб та доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту.

Таким чином, заявником не наведено суду обґрунтованих підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів позивача без вжиття відповідних заходів, не надано суду відповідних належних доказів, також з матеріалів заяви судом не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача.

Крім того, Господарський процесуальний кодекс України у п. 6 ч. 1 ст. 139 встановлює, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Зазначене вище положення закону є імперативним та не допускає подвійного тлумачення. Однак, заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Враховуючи, вищевикладене, підстави для задоволення поданої заяви про забезпечення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234 ГПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Фермерського господарства «Рисовський» про забезпечення позову від 25.05.2021 у справі № 914/1456/21.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 ГПК України та може бути оскаржена в порядку, визначеному Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.В. Мороз