ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" травня 2021 р. Cправа №902/177/21

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", м.Київ

до фізичної особи ОСОБА_1 , м.Вінниця

про стягнення 156644,88 грн заборгованості згідно кредитного договору

учасники процесу:

представник позивача: Войтенко К.В., діє на підставі довіреності,

відповідач: ОСОБА_1, паспорт.

ВСТАНОВИВ :

До Господарського суду Вінницької області 26.02.2021 надійшла позовна заява акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 заборгованості за Договором про відкриття та ведення поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки №011/0043/52124 від 19.12.2011 у сумі 106317,55 грн.

Ухвалою суду від 22.03.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/177/21, призначено судове засідання на 13.04.2021.

За результатами судового засідання, 13.04.2021, судом постановлено ухвалу (із занесенням її до протоколу судового засідання) про оголошення перерви під час його проведення на 20.05.2021.

05.05.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог № 114/5-216611 від 27.04.2021, в якій останній зазначає про допущення описки в прохальній частині позовної заяви у зв`язку із чим, збільшує позовні вимоги з 106 317, 55 грн (у прохальній частині) на 156644,88 грн (як визначено у розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, що є додатком до позовної заяви). Таким чином, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 156644,88 грн.

На визначену судом дату (20.05.2021) з`явилися представники обох сторін.

Під час судового засідання, 20.05.2021, представник позивача підтримав раніше подану заяву про уточнення позовних вимог та просив суд прийняти її до розгляду.

Вирішуючи питання щодо вказаної заяви позивача суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 03.08.2020 у справі №911/2139/19 зазначив, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об`єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Таким чином, дослідивши вимоги "Уточненої позовної заяви" від 27.04.2021 судом встановлено, що позивачем збільшено розмір позовних вимог.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З огляду на викладене, оскільки позивачем подана заява про збільшення розміру позовних вимог у визначений ст.46 ГПК України строк, суд приймає її до розгляду з огляду на що, подальший розгляд справи здійснюється із врахуванням вимог викладених у ній.

В ході судового засідання, 20.05.2021, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. При цьому відповідач визнав позовні вимоги.

Після закінчення судових дебатів суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для прийняття рішення по суті позовних вимог та орієнтовний час повернення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення представники сторін в судове засідання не з`явилися.

Таким чином, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які долучено позивачем до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

19.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", що підтверджується витягом зі Статуту (далі по тексту також - Позивач, Банк, Кредитор) та Фізичною особою - підприємцем Артюх Анатолієм Васильовичем (далі по тексту також - відповідач, Боржник, Позичальник) укладено Договір про відкриття та ведення поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки №011/0043/52124 (далі по тексту також - Договір), згідно умов якого Банк відкрив на ім`я Клієнта поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням спеціального платіжного засобу (платіжної картки).

Окрім того, 19.12.2011 між сторонами також укладено Додатковий договір (на встановлення кредитної лінії) № 011/0043/52124/1 до Договору про відкриття та ведення поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки, відповідно до умов якої Кредитор встановив Позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування - 50 000,00 грн з тривалістю дії Кредиту по 19.12.2013 (п. 1.1. , п. 1.2. Додаткового договору).

Відповідно до змісту п. 1.3. Додаткового договору слідує, що без укладення додаткових угод до Договору, Кредитор має право продовжити Строк дії Кредиту, встановлений в п.1.2 цього Договору, на строк Тривалості дії Кредиту (24 місяці). Використання Позичальником за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів, розглядається Сторонами як згода Позичальника на подовження Строку дії кредиту.

Кредит надається з метою фінансування господарської діяльності Позичальника (п.1.4 Договору).

Згідно умов п. 2.1. Додаткового договору Сторони дійшли згоди, що протягом всього строку фактичного користування Кредитом Позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати Кредитору проценти, сума яких розраховується на основі процентної ставки в розмірі 30 % річних.

Із змісту п.2.3. Додаткового договору слідує, що нарахування процентів за Кредитом здійснюється виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році, щоденно на залишок фактичної заборгованості Позичальника по Кредиту, зменшений на суму операцій, для яких діє пільговий період, за фактичний строк користування Кредитом не рідше одного разу на місяць та не раніше 25 числа кожного місяця. При розрахунку процентів враховується перший день фактичного використання Позичальником кредитних коштів, останній день строку користування Кредитом не враховується.

Як слідує з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку Позичальник почав користуватись кредитними коштами 27.12.2012.

Згідно умов п. 5.2. Додаткового договору Позичальник зобов`язався до 10 числа включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за першою (з дати укладення цього Договору) датою розрахунку процентів платежів, зараховувати на Рахунок щомісячний обов`язків внесок в сумі не менше 15 % від залишку заборгованості за Кредитом на день розрахунку процентних платежів, але не менше фіксованої суми, встановленої відповідними Тарифами Кредитора або суми залишку заборгованості, якщо вона менше за зазначену фіксовану суму. При цьому, залишок заборгованості, що береться до розрахунку щомісячного обов`язкового внеску, включає використану суму кредиту, суму нарахованих процентів, комісій та штрафів за всіма видами заборгованості та не включає суму не внесеного Позичальником щомісячного обов`язкового внеску попередніх періодів.

У разі наявності простроченої заборгованості Позичальника перед Кредитором, Позичальник зобов`язується зарахувати на Рахунок щомісячний обов`язків внесок, розрахований у поточному періоді, сума якого збільшена на суму внесених Позичальником щомісячних обов`язкових внесків попередніх та на суму непогашеного недозволеного овердрафту поточного періоду (п. 5.3 Додаткового договору).

Пунктом 5.4. Додаткового договору передбачено, що Позичальник зобов`язаний здійснити остаточне погашення кредиту та процентів за користування ним не пізніше кінцевого терміну Строку дії Кредиту, зазначеного в п.1.2 цього договору.

При цьому, Позичальник, відповідно до ст. 10 Додаткового договору засвідчив та гарантував, що на момент укладення Договору є суб`єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим та існуючим згідно норм чинного законодавства України, володіє достатнім рівнем платоспроможності та кредитоспроможності, має всі повноваження для укладення та виконання умов Кредитного договору та не існує жодної з обставин невиконання або неналежного виконання кредитних зобов`язань, визначених ст. 8 Договору.

Позичальник також засвідчив, що всі ризики, пов`язані з істотною зміною обставин, з яких він виходив при укладенні Договору, останній приймає на себе, і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання Позичальником Кредитного договору, а також не є підставою для невиконання своїх кредитних зобов`язань.

Отже, з укладенням Кредитного договору та початком користування Кредитним лімітом, наданим АТ "Райффайзен Банк Аваль", у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах, встановлених п. п. 2.1., 5.2., 5.3. Кредитного договору.

14.05.2013 між сторонами укладено Додаткову угоди № 1 до Додаткового договору (на встановлення кредитної кредити лінії) №011/0043/52124/1 до Договору про відкриття та ведення поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки № 011/0043/52124, якою погодили встановити максимальний ліміт 100 000,00 грн, в межах максимального ліміту встановлено поточний ліміт 65 000,00 грн (ст. І договору).

Відповідно до п. 1.3 Додаткової угоди, без укладення додаткових угод до Договору, Кредитор має право продовжити строк дії Кредиту на 24 місяці. Використання Позичальником за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів, розглядається Сторонами як згода Позичальника на подовження строку дії Кредиту.

Як слідує з матеріалів справи, з червня 2020 року Позичальник не виконує взяті на себе договірні зобов`язання: не здійснює щомісячне погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку із чим, станом на 02.11.2020 відносно останнього рахується заборгованості в сумі 156 644,88 грн.

Так, відповідно до п. 8.1.2. Додаткового договору від 19.12.2011, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником умов Кредитного договору, Кредитор має право вимагати дострокового повного/часткового виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором, включаючи повернення суми Кредиту, сплату процентів, комісій, штрафів та інших платежів відповідно до умов цього Договору.

10.08.2020 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу № 114/5-194026 про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, яка отримана останнім 01.09.2020.

Поряд з тим, відповідач умови вимоги не виконав, грошові кошти не сплатив, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Враховуючи викладені обставини суд зважає на наступне.

У відповідності до ст. 11 ПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст. 12 ПК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. За ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Відповідно до ч. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому положенням ч.1 ст.1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, - такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на наведені вище приписи законодавства, відсутність в матеріалах справи доказів погашення Відповідачем заявлених в позові сум, суд вважає позовні вимоги про стягнення 156644,88 грн заборгованості правомірними та обґрунтованими.

При цьому суд враховує, що відповідач під час судового засідання, 20.05.2021, визнав позовні вимоги та підтвердив наявність заявленої до стягнення заборгованості.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат (судового збору) суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги у справі №902/177/21 в повному обсязі.

Так, частиною 1 статті 130 ГПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Разом з цим за відсутності відповідного клопотання позивача дане питання судом не вирішується.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України решта судового збору покладається на відповідача.

При ухваленні даного рішення суд також враховує наступне.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач у справі ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, про що свідчить запис за №6016196 від 08.07.2020 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

Враховуючи вказану обставину суд вважає за необхідне зазначити, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому згідно п.1.4. Додаткового договору метою надання кредиту є фінансування господарської діяльності Позичальника.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладно у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Враховуючи вищенаведене, та той факт, що відповідач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності, а цей спір пов`язаний, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем, суд вважає за необхідне стягнути встановлений при розгляді даної справи борг в розмірі 156644,88 грн з ОСОБА_1 , як фізичної особи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Прийняти до розгляду заяву Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" №114/5-216611 від 27.04.2021 про збільшення розміру позовних вимог.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (вул.Лєскова, буд.9, м.Київ, 01011, ) 156644,88 грн заборгованості; 1174,84 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати позивачу на електронну адресу () та відповідачу - рекомендованим листом.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 25 травня 2021 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)