ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. м.Львів Справа №909/356/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді Кордюк Г.Т.

Суддів Гриців В.М.

Зварич О.В.

розглянувши в письмову провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, вих. №39/5-2652-20 від 20.10.2020 (вх. № 01-05/3081/20 від 30.10.2020),

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2020 (повний текст рішення складено 07.09.2020, суддя Михайлишин В.В.),

у справі № 909/356/20

за позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Державного підприємства Рожнятівтеплокомуненерго, м. Івано-Франківськ

про стягнення 22 422, 95грн,

ВСТАНОВИВ:

30.04.2020 на розгляд Господарського суду Івано-Франківської області від АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» поступила позовна заява до ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» про стягнення боргу у загальній сумі 22422,95 грн., з яких 20 991,70 грн. пеня та 1431,25 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі договору постачання природного газу від 15.12.2015 №4159/16-БО-15 у частині своєчасної оплати вартості поставленого товару , внаслідок чого , на підставі п.8.2. договору та ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу пеню та 3% річних . В обґрунтування даних вимог позивач посилається на ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 611, 612, 625, 655, 692 ЦК України та ст. ст. 20, 193, 230-232 ГК України.

Відповідач у відзиві просить в позові відмовити посилаючись на відсутність вини у несвоєчасному виконанні грошового зобов`язання . Вказавши при цьому, що банк, в якому були відкриті рахунки відповідача , не здійснював проведення платежів , які направлялись позивачу на оплату спожитого газу у зв`язку із введенням тимчасової адміністрації. Також вказав на те, що причиною порушення термінів оплати є несвоєчасність розрахунку споживачів, які є бюджетними установами та організаціями.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2020 у справі №909/356/20 в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Судове рішення аргументоване тим, що заявлені АТ «НАК «Нафтогаз України» до стягнення пеня в сумі 20 991,70 грн. та 3% річних в сумі 1431,25 грн. у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу і така заборгованість погашена відповідачем до набрання чинності Законом України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 №1730-VIII, не нараховуються та підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 цього Закону.

Позивач АТ «НАК «Нафтогаз України», не погодившись з винесеним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

Скаржник вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процесі врегулювання заборгованості. В обґрунтування даного посилається на ряд постанов Вищого господарського суду України у справах зокрема №910/15010/16, №910/16766/13, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, №911/3951/16.

Крім цього, скаржник зазначає, що дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» поширюється на теплопостачальні підприємства, які мають ліцензію на виробництво та постачання теплової енергії. Однак при ухваленні оскаржуваного рішення та застосуванні до спірних правовідносин ч.3 ст. 7 даного Закону, судом першої інстанції не досліджено того факту, що відповідач по справі є теплопостачальним підприємство. Матеріали даної справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність , а саме виробництво та постачання теплової енергії.

Відповідно до цього, просить рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі №909/356/20 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» у відповіді на апеляційну скаргу заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що всі судові тяжби між ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» та НАК «Нафтогаз України» почалися не з вини відповідача, а не проведення платіжного доручення банком «Фінанси та кредит» в сумі 697 тис. грн. у 2015 році перерахованої ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» на рахунок НАК «Нафтогаз України» за поставлений природний газ. При цьому зазначає, що ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» являється виключно теплопостачальним підприємством, основною діяльністю якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії бюджетним установам та іншим споживачам відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та ліцензій на виробництво , транспортування та постачання теплової енергії. Нормами закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 передбачена законна можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері виробництва теплової та електричної енергії у спосіб не нарахування йому неустойки , інфляційних втрат , відсотків річних на суму заборгованості. Відповідно до цього просить позовні вимоги НАК «Нафтогаз України» до ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» про стягнення 22 422,95 грн. залишити без задоволення в повному обсязі. До даної відповіді на апеляційну скаргу, відповідачем долучено: копію виписки з єдиного державного реєстру; копії ліцензії на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та копію листа Івано-Франківської обласної державної адміністрації №134/05.2-10 від 21.12.2016.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 ( колегією суддів у складі головуючого судді Дубник О.П., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2020 у справі № 909/356/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням керівника апарату суду №256 від 07.04.2021 у зв`язку зі смертю головуючого судді Дубник О.П. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу даної справи.

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2021 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Кордюк Г.Т., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.04.2021 прийнято справу №909/356/20 до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Кордюк Г.Т., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В.; ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу та відзив на неї, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року у справі №909/356/20 належить відмовити з таких підстав.

15.12.2015 Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", правонаступником якого є АТ "НАК "Нафтогаз України", (постачальник) та Державним підприємством "Рожнятівтеплокомуненерго" (споживач) укладено договір постачання природного газу № 4159/16-БО-15 (а.с.10-16), згідно п.1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти цей газ, на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору, встановлено, що газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам. Постачальник передає споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року газ обсягом до 210 тис. м. куб.

Пунктом 3.4. договору встановлено, що приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформляється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначений на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.5. договору).

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється відповідачем до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

У відповідності до п.7.2. договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором. За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. 8.1. договору).

У разі невиконання споживачем пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 8.2 договору).

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 п`ять років (п. 10.3. договору).

Розділ 12 Договору встановлює, що такий набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 31.03.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В подальшому сторони уклали ряд додаткових угод, внесли зміни до договору, якими, зокрема, змінили ціну газу, порядок і умови проведення розрахунків, строк дії договору. Так, 28.03.2016 підписано Додаткову угоду № 4, відповідно до якої сторони погодили пункт 6.1. статті 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" договору викласти у такій редакції - "Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу", а статтю 12 "Строк дії договору" виклали так - "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 30.09.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення".

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 691 553, 93 гривень (з січня 2016 року по квітень 2016 року), що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, зокрема, від 31.01.2016 на суму 312 843, 22 грн, від 29.02.2016 на суму 206 415, 93 грн, від 31.03.2016 на суму 170 778, 57 грн, від 30.04.2016 на суму 1 516, 21 грн.

Відповідно до виписки по операціях щодо ДП "Рожнятівтеплокомуненерго" за поставлений газ у січні та лютому 2016 року відповідач розрахувався несвоєчасно. Станом на 30.04.2016 вартість природного газу на загальну суму 691 553,93 грн відповідачем сплачена у повному обсязі.

Відтак, як встановлено з матеріалів справи, за порушення строків здійснення розрахунку за газ позивач заявив до стягнення на підставі п. 8.2. договору та частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України наступні суми:

за зобов`язаннями січня 2016 року - 14 291,64 гривень пені, 974,43 гривень 3 % річних за період з 16.02.2016 по 24.03.2016;

за зобов`язаннями лютого 2016 року - 6 700,06 гривень пені, 456,82 гривень 3 % річних за період з 15.03.2016 по 10.04.2016.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

У відповідності до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Статтею 174 ГК України встановлено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір.

Згідно вимог ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до положень статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Статтями 546, 549 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі. Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З аналізу умов договору постачання природного газу № 4159/16-БО-15 від 15.12.2015 вбачається, що правовідносини, що склались між сторонами зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка забезпечує гарантоване статтею 46 Конституції України право громадян на соціальний захист.

У відповідності до положень ст. 12 ГК України вбачається, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюється відповідно до цього кодексу та інших законів.

З обставин справи вбачається, що належним чином виконавши свої договірні зобов`язання позивач передав у власність відповідача природний газ, який останній оплатив із порушенням, визначених в укладеному між сторонами договорі строків.

Відповідно до чого позивач застосував до відповідача відповідальності за порушення строку оплати поставленого природного газу обумовленої пунктом 8.2. договору у вигляді пені 20991,70 гривень та наслідків порушення грошового зобов`язання, обумовлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, а саме 3 % річних 1 431, 25 гривень.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з ЄДРЮОФОПГФ від 12.05.2020 №, вбачається, що основним видом економічної діяльності ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (35:30).

30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 №1730-VIII. Дія даного закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 вищевказаного Закону встановлено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади , що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

При цьому, слід зазначити, що частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Вказаною нормою передбачена законна можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері виробництва теплової та електричної енергії у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суму заборгованості.

Судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій, в т.ч. включення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом. Аналогічна позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 910/5501/19, від 27.05.2020 у справі № 910/17428/18, від 29.05.2020 у справі № 920/706/19, від 06.08.2020 у справі № 904/4721/19.

В п.1.2. договору сторони погодили, що газ, що постачається за цим договором , використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам , то відповідно до цих правовідносин застосовується ч.3 ст. 7 Закону України від 03.11.2016 №1730-VIII.

Отже, з врахуванням наведеного та аналізом матеріалів та обставин справи , судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач нарахував пеню та 3% річних на заборгованість за поставлений природний газ у січні лютому 2016 року, яку відповідачем погашено до набрання чинності Законом України від 03.11.2016 №1730-VIII на зазначену заборгованість не підлягають нарахуванню неустойка, інфляційні та проценти річних в силу положень ч.3 ст. 7 Закону України №1730-VIII.

Аргументи скаржника, щодо правової позиції викладеної Вищим господарським судом України у справах №910/15010/16, №910/16766/13, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, №911/3951/16 не приймаються до уваги, оскільки відповідно до положень ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не досліджено того факту, що відповідач по справі є теплопостачальним підприємство. Вказує, що матеріали даної справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність , а саме виробництво та постачання теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції досліджено дане питання про що свідчить зокрема витяг з ЄДРЮОФОПГФ від 12.05.2020 № , який сформовано на електронний запит Господарського суду Івано-Франківської області, де встановлено,що основним видом економічної діяльності ДП "Рожнятівтеплокомуненерго" є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (35.30). При цьому, також встановлено, що відповідач не включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Крім того, відповідачем долучено до відповіді на апеляційну скаргу копії ліцензії на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та копію листа Івано-Франківської обласної державної адміністрації №134/05.2-10 від 21.12.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки питання наявності ліцензій на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії виникло в апеляційній скарзі і позивач покликається на даний факт, а відповідач в спростування покликається на те, що така ліцензія була і діє, тому суд апеляційної інстанції приймає дані докази до справи. Доказом відправлення відповідачу відповіді на апеляційну скаргу і додатків до неї є квитанція ПН 55 від 11.12.2020.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, і не можуть слугувати підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст. ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2020 у справі №909/356/20 залишити без змін, апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

3. Порядок та строк оскарження встановлено ст. ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Зварич О.В.