ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Справа№ 910/5950/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Козир Т.П.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Друцька О.Г., самопредставництво

від відповідача 1: Гаращенко І.В., адвокат, ордер серія АА №1066938 від 11.12.2020

від відповідача 2: не з`явився

від відповідача 3: не з`явився

від відповідача 4: не з`явився

від третьої особи 1: не з`явився

від третьої особи 2: не з`явився

від третьої особи 3: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАЛАНІТ", м. Київ

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 (повний текст складено 23.11.2020)

у справі №910/5950/20 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Київської міської ради, м. Київ

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАЛАНІТ" , м. Київ

2) Публічного акціонерного товариства "АВАНТ-БАНК", м. Київ

3) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни, м. Київ

4) Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович , м. Київ

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "МУНІЦИПАЛЬНА ОХОРОНА", м. Київ

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів-1,2 - Державний реєстратор Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України Березуцький Є.Ю., м. Київ

третю особу-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів 1,2, 4 - Міністерство юстиції України, м. Київ

про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації,,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У травні 2020 року Київська міська рада (далі - Київська міська рада, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Даланіт" (далі - ТОВ "Даланіт", відповідач 1), Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (далі - ПАТ "Авант-Банк", відповідач 2), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни (далі приватний нотаріус Немм О.В., відповідач 3) про:

- визнання недійсним Договору іпотеки від 18.02.2011 №З-ю/11/007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Даланіт" та Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. за реєстровим номером 691;

- скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Договір іпотеки від 18.02.2011 №3-ю/11/07 укладений з порушенням ч.1 ст.5 ЗУ "Про іпотеку", ст. ст. 317, 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20 провадження у справі в частині вимог до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" закрито.

В іншій частині позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір іпотеки від 18.02.2011 №З-Ю/11/007, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Даланіт" та Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. за реєстровим номером 691.

Скасовано державну реєстрацію іпотеки, оформлену записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасовано державну реєстрацію обтяження, оформлене записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Даланіт" на користь Київської міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 6306,00 грн.

Задовольняючи позов в частині визнання спірного Договору іпотеки недійсним, місцевий господарський суд виходив з того, що визнання рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2013 у справі №5011-66/5051-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2013, недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.11.2010, згідно із яким нерухоме майно вибуло із володіння дійсного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, враховуючи витребування відповідного нерухомого майна від ТОВ "Даланіт", останнє не набуло права власності на нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23, а отже, не могло вчиняти щодо нього жодних дій, в тому числі й передавати його у іпотеку за Договором іпотеки № З-Ю/11/007 від 18.02.2011, оскільки власником такого майна була територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Оцінюючи обґрунтованість підстав для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість вказаних вимог у зв`язку з тим, що наявність не скасованих записів про іпотеку та про обтяження, за умови визнання недійним у судовому порядку Договору іпотеки від 18.02.2011, іпотекодавцем за яким є ТОВ "Даланіт", порушує права дійсного власника нерухомого майна, саме територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, зокрема, права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Закриваючи провадження у справі №910/5950/20 в частині вимог до ПАТ "Авант-Банк" місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт припинення вказаної юридичної особи та відсутність у неї правонаступників.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Даланіт" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 скасувати та постановити нове, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20 прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, при прийнятті рішення суд надав переваги одним доказам над іншими, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

На думку відповідача 1, судом першої інстанції не було враховано, що позовна заява була подана до суду першої інстанції зі спливом позовної давності, при цьому позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин.

Також апелянтом зазначено, що матеріали справи не містили доказів того, Друцька О.Г. має статус адвоката відповідно до вимог Перехідних положень Конституції України та ст. 58 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України), так і доказів наявності у неї повноважень діяти від імені Київської міської ради в порядку самопредставництва до позовної заяви подано не було.

Разом з цим, апелянтом зазначено, що відповідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування запису про державну реєстрацію є неефективним способом захисту, а відтак таким, що не підлягає задоволенню.

За твердженням скаржника, місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов передчасного висновку про наявність преюдиційних обставин, встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2013 у справі №5011-66/5051-2012, оскільки у даній справі беруть участь нові особи, які не були учасниками справи, що виключає можливість визнання преюдиційного характеру рішення у справі №5011-66/5051-2012.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/5950/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (суддя доповідач) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Даланіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20, справу призначено до розгляду на 25.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Даланіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у даній справі відкладено на 30.03.2021.

У зв`язку із перебуванням судді Коробенка Г.П. у терміновій відпустці, судове засідання 30.03.2021 не відбулось.

Вирішення питання щодо подальшого руху справи здійснювалось 12.04.2021 у зв`язку із перебуванням головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А. на лікарняному з 31.03.2021 по 09.04.2021.

Так, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 розгляд справи призначено на 20.05.2021.

У судовому засіданні 20.05.2021 оголошено перерву до 25.05.2021.

Позиції учасників справи.

04.02.2021 через відділ документального забезпечення діяльності Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача 1, відповідно до якого представник позивача просить апеляційний господарський суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Даланіт", а оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі залишити без змін.

Явка представників сторін.

У судове засідання 25.05.2021 з`явився представник ТОВ "Даланіт", вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у даній справі та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2021 заперечив вимоги апеляційної скарги, просив апеляційний господарський суд відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції 25.05.2021 представники відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4 та третіх осіб 1-3 не з`явились.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

За приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4 та третіх осіб 1-3.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається із матеріалів справи, 18.02.2011 між ПАТ "Авант-Банк", як іпотекодержателем, та ТОВ "Даланіт", як іпотекодавцем, укладений Договір іпотеки № З-Ю/11/007 (далі - Договір іпотеки), у відповідності до умов якого іпотекодавець для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за Кредитним договором №К-Ю/11/003 від 18.02.2011 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, яким є нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23 км.

Право власності на передане в іпотеку за вказаним Договором нерухоме майно іпотекодавець підтверджував Договором купівлі-продажу від 24.12.2010, укладеним між ТОВ "Даланіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 24.12.2010 за реєстровим номером 3486.

У свою чергу, нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23 км, належали Товариству з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група" на праві власності на підставі Договору від 25.11.2010, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Київхімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2013 у справі №5011-66/5051-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2013, задоволено повністю позов першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради, Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Відкритого акціонерного товариства "Київхімволокно", Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська будівельно-інвестиційна група", Товариства з обмеженою відповідальністю "Даланіт" про визнання недійсним договору та зобов`язання передати у комунальну власність територіальної громади м. Києва нерухоме майно.

Вказаним рішенням суду визнано недійсним укладений 25.11.2010 між Відкритим акціонерним товариством "Київхімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська будівельно-інвестиційна група" Договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 7522,2 кв. м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві, яким є нежилі будівлі літери: 1А - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 697,9 кв. м; 1Б - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 699,1 кв. м; 1В - спальний корпус, загальною площею 700,8 кв. м; 1Г - зимовий спальний корпус, загальною площею 514,5 кв. м, 1Д - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 513,2 кв. м; 1Е - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 514,5 кв. м; 1Є - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 514,3 кв. м; 1Ж - будівля столової, загальною площею 1643,9 кв. м; 1З - склад, загальною площею 127,7 кв. м; 1И - склад, загальною площею 100 кв. м; 1К - овочесховище, загальною площею 175,2 кв. м; 1Л - прачечна, душова, загальною площею 142,8 кв. м; 1М - будівля щитової, загальною площею 50,9 кв. м; 1Н - будівля щитової, загальною площею 51,1 кв. м; 1О - будівля головного входу, загальною площею 3,2 кв. м; 1П - кухня літня, загальною площею 110,6 кв. м; 1Р - будівля медпункту з ізолятором, загальною площею 399,6 кв. м; 1С - будівля корпус, загальною площею 188,7 кв. м; 1Т - будівля корпус, загальною площею 190,3 кв. м; 1У - будівля д/обслуг. АРТ СКВ, загальною площею 26,5 кв. м; 1Ф - туалет дворовий, загальною площею 40 кв. м; 1Х - будівля насосної станції, загальною площею 5,4 кв. м; 1Ц - туалет дворовий, загальною площею 36,2 кв. м; 1Ш - сміттєзбиральник, загальною площею 7,4 кв. м; 1Щ - овочесховище, загальною площею 33,5 кв. м; 1Ю - ізолятор, загальною площею 34,9 кв. м, що продано за 1 702 000 грн; та

- зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Даланіт" передати у комунальну власність територіальної громади м. Києва нерухоме майно загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві, яким є нежилі будівлі літери: 1А - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 697,9 кв. м; 1Б - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 699,1 кв. м; 1В - спальний корпус, загальною площею 700,8 кв. м; 1Г - зимовий спальний корпус, загальною площею 514,5 кв. м, 1Д - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 513,2 кв. м; 1Е - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 514,5 кв. м; 1Є - будівля зимового спального корпусу, загальною площею 514,3 кв. м; 1Ж - будівля столової, загальною площею 1643,9 кв. м; 1З - склад, загальною площею 127,7 кв. м; 1И - склад, загальною площею 100 кв. м; 1К - овочесховище, загальною площею 175,2 кв. м; 1Л - прачечна, душова, загальною площею 142,8 кв. м; 1М - будівля щитової, загальною площею 50,9 кв. м; 1Н - будівля щитової, загальною площею 51,1 кв. м; 1О - будівля головного входу, загальною площею 3,2 кв. м; 1П - кухня літня, загальною площею 110,6 кв. м; 1Р - будівля медпункту з ізолятором, загальною площею 399,6 кв. м; 1С - будівля корпус, загальною площею 188,7 кв. м; 1Т - будівля корпус, загальною площею 190,3 кв. м; 1У - будівля д/обслуг. АРТ СКВ, загальною площею 26,5 кв. м; 1Ф - туалет дворовий, загальною площею 40 кв. м; 1Х - будівля насосної станції, загальною площею 5,4 кв. м; 1Ц - туалет дворовий, загальною площею 36,2 кв. м; 1Ш - сміттєзбиральник, загальною площею 7,4 кв. м; 1Щ - овочесховище, загальною площею 33,5 кв. 1Ю - ізолятор, загальною площею 34,9 кв. м, вартістю 1 800 000 грн.

Судом в межах справи №5011-66/5051-2012 було встановлено, що у Відкритого акціонерного товариства "Київхімволокно" були відсутні підстави розпоряджатися нерухомим майном - нежилими будівлями (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23 км, зокрема, укладати Договір купівлі-продажу від 25.11.2010; внаслідок неправомірних дій Відкритого акціонерного товариства "Київхімволокно" було порушено право територіальної громади міста Києва в особі уповноважених органів на володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у комунальній власності.

Поряд з цим, за результатами розгляду справи №5011-66/5051-2012 судом також встановлено, що Договір купівлі-продажу від 25.11.2010 був укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки ВАТ "Київхімволокно", як продавець за договором, не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності для його укладання. Вказане порушення за висновками суду є безумовною підставою для визнання спірного Договору купівлі-продажу недійсним.

15.08.2013 на виконання рішення суду у справі №5011-66/5051-2012 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на нерухоме майно загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві (номер запису про право власності 2937020).

28.01.2020 на підставі наказу Департаменту комунальної власності Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.07.2019 №346, із змінами внесеними наказом Департаменту комунальної власності м. Києві від 19.08.2019 №376, зареєстровано право господарського відання на зазначені нежилі будівлі за Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Муніципальна Охорона" (номер запису про інше речове право 35303800).

Позивач зазначає, що у подальшому, під час подання клопотання КП "Муніципальна Охорона" про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було встановлено, що на зазначені нежилі будівлі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 10853642 від 18.02.2011) за Договором іпотеки № З-Ю/11/007 від 18.02.2011, укладеного між ТОВ "Даланіт" та ПАТ "Авант-Банк".

У зв`язку з встановленими обставинами позивач, як орган уповноважений управляти об`єктами комунальної власності, звернувся до господарського суду з даним позовом за захистом прав власності територіальної громади міста Києва на нерухоме майно - нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільське шосе, 23 км.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

За змістом ст.575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладання спірного Договору іпотеки) передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" визначає, що іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, 18.02.2011 між відповідачами укладено спірний Договір іпотеки.

При цьому, іпотекодавець - ТОВ "Даланіт" набуття права власності на передане в іпотеку нерухоме майно підтверджував Договором купівлі - продажу цього майна, укладеним 24.12.2010 між ТОВ "Даланіт" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група"(продавець), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 24.12.2010 за реєстровим номером 3486.

У свою чергу, нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільське шосе, 23 км, належали Товариству з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група" на праві власності на підставі Договору від 25.11.2010, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Київхімволокно" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська інвестиційно-будівельна група" (покупець).

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції при вирішенні цього спору правомірно взято до уваги обставини, встановлені в межах господарської справи №5011-66/5051-2012, рішенням у якій визнано недійсним укладений 25.11.2010 між Відкритим акціонерним товариством "Київхімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська будівельно-інвестиційна група" Договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 7522,2 кв. м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві, яким є нежилі будівлі (літери: 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю), та зобов`язано ТОВ "Даланіт" (відповідач 1 у даній справі) передати у комунальну власність територіальної громади м. Києва нерухоме майно загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві, яким є нежилі будівлі (літери: 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю).

Так, рішенням у справі №5011-66/5051-2012, яке набрало зазнаної сили, встановлено, що у Відкритого акціонерного товариства "Київхімволокно" були відсутні підстави розпоряджатися нерухомим майном - нежилими будівлями (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23 км, зокрема, укладати Договір купівлі-продажу від 25.11.2010; внаслідок неправомірних дій Відкритого акціонерного товариства "Київхімволокно" було порушено право територіальної громади міста Києва в особі уповноважених органів на володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у комунальній власності.

За результатами розгляду справи №5011-66/5051-2012 місцевим господарським судом встановлено, що Договір купівлі-продажу від 25.11.2010 укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки ВАТ "Київхімволокно", як продавець за договором, не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності для його укладання. Вказане порушення, за висновками суду першої інстанції, є безумовною підставою для визнання Договору купівлі-продажу, укладеного 25.11.2010 між Відкритим акціонерним товариством "Київхімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська будівельно-інвестиційна група".

Також в процесі судового розгляду справи №5011-66/5051-2012 судом встановлено, що укладання наступних Договорів купівлі-продажу від 25.10.2010 та від 24.12.2010, за якими було відчужене спірне нерухоме майно, відбувалось поза волею та без участі власника, тобто територіальної громади міста Києва в особі органів, уповноважених управляти об`єктами комунальної власності.

Аналізуючи положеннями ст. 346 ЦК України (в редакції, яка діяла на дату укладання Договору купівлі-продажу від 24.12.2010), суд констатував, що зазначена правова норма не передбачала припинення права власності у разі, якщо після підписання недійсного договору майно вибуло із володіння власника та в подальшому було відчужено за угодами, укладеними іншими особами без участі та згоди дійсного власника. Укладання таких угод не припиняє право власності дійсного власника, а тому в момент їх укладання й до теперішнього часу саме він залишається власником цього майна.

Оскільки оспорюваний Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.11.2010 був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, враховуючи норми ст. 388 ЦК України щодо можливості витребування майна від добросовісного набувача, за результатами розгляду справи №5011-66/5051-2012 суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позовної вимоги про зобов`язання ТОВ "Даланіт" передати у комунальну власність територіальної громади м. Києва нерухоме майно, розташоване у м. Києві по Бориспільському шосе, 23 км.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 ГПК України, згідно якої не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тобто, саме обставини, встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, мають преюдиціальнене значення та повторного доведення не потребують.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

На момент розгляду справи № 910/5950/20 набрало законної сили судове рішення у справі №5011-66/5051-2012, а отже вже встановлені судом обставини щодо недійсності Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.11.2010, вибуття спірного нерухомого майна поза волею та без участі власника та витребування від ТОВ "Даланіт" нерухомого майна, розташованого у м. Києві по Бориспільському шосе, 23 км, мають преюдиціальне значення та відповідно до ст. 75 ГПК України не потребують доказуванню в межах справи №910/5950/20.

Наведеними вище висновками суду першої інстанції щодо преюдиційного характеру рішення суду у справі №5011-66/5051-2012 спростовуються доводи апелянта, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2013 у справі №5011-66/5051-2012 не має преюдиційного значення у цій справі.

З огляду на встановлені в судовому рішенні у господарській справі №5011-66/5051-2012 обставини, що мають преюдиціальнене значення у цій справі, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нерухоме майно - нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Бориспільське шосе, 23 км, презюмується і не припинялося із втратою цього майна.

Предметом іпотеки, згідно з приписами ч.1 ст.5 Закону України "Про іпотеку" може бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Враховуючи те, що власником нежилих будівель (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільське шосе, 23, є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, то саме позивач є особою, якій відповідно до ст. 317 ЦК України належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (від імені територіальної громади міста Києва), а отже, і вчинення правочинів щодо його відчуження.

Таким чином, відповідач 1 не мав повноважень на вчинення правочину забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном, належним територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, за обставин вибуття такого майна поза волею власника.

За наведених обставин, спірне нерухоме майно не належало на праві власності іпотекодавцю, що суперечить ст. 5 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої саме власнику належить право на передачу належного йому майна в іпотеку.

З огляду на викладене, враховуючи визнання недійсним у судовому порядку Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.11.2010, згідно із яким нерухоме майно вибуло із володіння дійсного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, враховуючи витребування відповідного нерухомого майна від ТОВ "Даланіт", місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ "Даланіт" не набуло права власності на нежилі будівлі (літ. 1А, 1Б, 1В, 1Г, 1Д, 1Є, 1Ж, 1З, 1И, 1К, 1Л, 1М, 1Н, 1О, 1П, 1Р, 1С, 1Т, 1У, 1Ф, 1Х, 1Ц, 1Ш, 1Щ, 1Ю) загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільське шосе, 23, а отже, не могло вчиняти щодо нього жодних дій, в тому числі й передавати його у іпотеку за Договором іпотеки № З-Ю/11/007 від 18.02.2011, оскільки власником такого майна була територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вище встановлені обставини, Договір іпотеки № З-Ю/11/007 від 18.02.2011, укладений між ТОВ "Даланіт" та ПАТ "Авант-Банк", з порушенням вимог ч. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 317, 328 ЦК України, що згідно із ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору іпотеки від 18.02.2011 №З-Ю/11/007, укладеного між ТОВ "Даланіт" та ПАТ "Авант-Банк", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. за реєстровим номером 691.

При цьому, суд першої інстанції правомірно визнав помилковими посилання відповідача 1 на приписи ст. 23 Закону України "Про іпотеку", оскільки у спірних правовідносинах відсутня обов`язкова умова, з якою законодавство пов`язує перехід прав та обов`язків іпотекодавця за іпотечним договором, а саме перехід права власності на спірне нерухоме майно від іпотекодавця до нового власника, оскільки територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не є новим набувачем прав та обов`язків іпотекодавця в розумінні ст.23 Закону України "Про іпотеку", а є попереднім власником спірного нерухомого майна і перехід до нього права власності на предмет іпотеки відбувся не від іпотекодавця (ТОВ "Даланіт") за іпотечним договором.

Разом цим колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011 з огляду на таке.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до п. п.1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у справі), на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час подання позову і ухвалення оскаржуваного рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, а навпаки визначає, що такі відомості не підлягають скасуванню або вилученню. Поряд з цим, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, судового рішення про скасування державної реєстрації прав можливе лише з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Як вже зазначалося, позивачем заявлено вимоги про скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011.

Зважаючи на те, що з 16.01.2020 і на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин обрані способи захисту, визначені у позовній заяві, в практичному аспекті не можуть забезпечити і гарантувати позивачеві, який вважає себе власником спірного нерухомого майна, відновлення порушеного права (у разі його наявності), а отже неспроможні надати йому ефективний захист його прав.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Відтак місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011.

Щодо закриття провадження у справі №910/5950/20 в частині вимог до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк", колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Частина 2 ст.104 ЦК України встановлює, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ПАТ "Авант-Банк" (ідентифікаційний код 36406512) припинено 03.08.2020 (номер запису про припинення 017065).

У зазначеному реєстрі будь-які відомості про наявність правонаступників цього суб`єкта відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами п.6 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

За вказаних обставин, враховуючи встановлений факт припинення юридичної особи відповідача 2, а також відсутність у нього правонаступників, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №910/5950/20 в частині вимог до ПАТ "Авант-Банк" на підставі п.6 ч.1 ст.231 ГПК України.

Щодо доводів апелянта про наявність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки оспорюваний Договір іпотеки укладений 18.02.2011, а позивач звернувся до суду із позовом у квітні 2020 року, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

15.08.2013 на виконання рішення суду у справі №5011-66/5051-2012 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради було зареєстровано право комунальної власності на нерухоме майно загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві (номер запису про право власності 2937020).

У подальшому, 28.01.2020 на підставі наказу Департаменту комунальної власності Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської держав адміністрації) від 08.07.2019 №346, із змінами внесеними наказом Департаменту комунальної власності м. Києві від 19.08.2019 №376, зареєстровано право господарського відання на зазначені нежилі будівлі за Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Муніципальна Охорона" (номер запису про інше речове право 35303800).

Позивач вказує, що під час подання клопотання КП "Муніципальна Охорона" про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було встановлено, що на зазначені нежилі будівлі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 10853642 від 18.02.2011) за Договором іпотеки №З-Ю/11/007 від 18.02.2011, укладеного між ТОВ "Даланіт" та ПАТ "Авант-Банк" (реєстраційний номер іпотеки 10853671 від 18.02.2011).

Листом за вих. № 110-152 від 27.03.2020 КП "Муніципальна Охорона" повідомило Департамент комунальної власності м. Києва про наявність зазначених обтяжень на підставі Договору іпотеки №З-Ю/11/007 від 18.02.2011.

У свою чергу Департамент комунальної власності м. Києва звернувся до Київської міської ради листом № 062/01/10-2437 від 01.04.2020 з проханням розглянути можливість сплати судового збору за подачу до Господарського суду міста Києва позовної заяви про визнання недійсним договору іпотеки, скасування рішення та записів про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.

Поряд з цим, позивач зазначає, що відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за Київської міською радою на зазначене майно зареєстровано 15.08.2013, в той час як запис про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно № 2937205 перенесений з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (який діяв до 01.01.2013) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2013. Також запис про обтяження іпотекою № 2937078 перенесений з Державного реєстру іпотек до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2013 на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 03.10.2020 № 6388859, прийнятого державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Березуцьким Є.О. Тобто, записи про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно та про обтяження іпотекою перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

За таких обставин, позивач стверджує, що Київська міська рада дізналась про Договір іпотеки та зареєстроване обтяження з листа Департаменту комунальної власності м. Києва вих. № 062/01/10-2437 від 01.04.2020.

Водночас, позивачем заявлено, якщо суд дійде висновку, що позовну заяву подано поза межами позовної давності, порушене право територіальної громади міста Києва підлягає захисту, оскільки є підстави для визнання причин пропущення позовної давності позивачем поважними, а порушене право підлягає захисту, оскільки Київська міська рада не була обізнана про укладений Договір іпотеки та у даному випадку порушено суспільний інтерес, а саме порушені майнові права територіальної громади міста Києва.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Так, право комунальної власності на нерухоме майно загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві (номер запису про право власності 2937020) на виконання рішення суду у справі №5011-66/5051-2012 було зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради 15.08.2013.

Державним реєстратором Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Дмитром Вікторовичем сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності №11109084 від 18.10.2013 щодо нерухомого майна загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві, згідно із яким відсутні відомості щодо іпотеки за Договором іпотеки №З-Ю/11/007 від 18.02.2011 та реєстрації обтяження на підставі вказаного договору.

Згідно із інформаційних довідок №205668909 від 30.03.2020 (додано до позову) та №232757564 від 16.11.2020 (за запитом суду першої інстанції) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно № 2937205 перенесений з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2013; запис про обтяження іпотекою № 2937078 перенесений з Державного реєстру іпотек до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2013.

Вказані записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 03.10.2020 №6388859, прийнятого державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Березуцьким Є.О.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання обґрунтованими доводи позивача про те, що записи про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно та про обтяження іпотекою перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, у зв`язку із чим позивач не був обізнаний про Договір іпотеки та зареєстровані за вказаним Договором обтяження №З-Ю/11/007 від 18.02.2011.

При цьому у відповідності до п.94 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 № 703 (чинного на час проведення реєстраційної дії) у разі наявності записів про обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та/або Державному реєстрі обтяжень рухомого майна державний реєстратор переносить відповідні записи до розділу Державного реєстру прав, відкритого на об`єкт нерухомого майна.

Орган державної реєстрації прав, нотаріус у день прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надсилає рекомендованим листом органові або посадовій особі, якими встановлено обтяження речових прав на нерухоме майно, особі, в інтересах якої встановлено обтяження, письмове повідомлення про прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у Державному реєстрі прав та перенесення ним відомостей про обтяження речових прав на таке нерухоме майно до даного Реєстру (за наявності у зазначених реєстрах відомостей про місцезнаходження (адресу) органу (особи).

Тобто, відповідне повідомлення про прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Договором іпотеки, згідно з Порядком №703 мало направлятися особі, якою встановлено обтяження речових прав на нерухоме майно (у даному випадку приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Немм О.В.) та особі, в інтересах якої встановлено обтяження (ПАТ "Авант-Банк"), а не позивачу - Київській міській раді.

Наведене спростовує доводи апелянта про обізнаність позивача щодо наявності у Державному реєстрі прав відомостей про обтяження на нерухоме майно згідно із спірним Договором.

У відповідності до п.20 Порядку №703 після внесення записів до Державного реєстру прав державний реєстратор формує витяг з Державного реєстру прав та оформляє його у двох примірниках, один з яких державний реєстратор долучає до реєстраційної справи.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності №11109084 від 18.10.2013 не містить відомостей про іпотеку за Договором іпотеки №З-Ю/11/007 від 18.02.2011 та реєстрації обтяження на підставі вказаного Договору щодо нерухомого майна загальною площею 7522,2 кв.м, що знаходиться на Бориспільському шосе, 23 км в м. Києві.

З урахуванням вище наведеного, суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що Київська міська рада дізналась про Договір іпотеки та зареєстроване обтяження з листа Департаменту комунальної власності м. Києва вих. № 062/01/10-2437 від 01.04.2020.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

З метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовуючи наведені вище положення ЦК України щодо позовної давності, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принцип справедливості, добросовісності і розумності, з огляду на фактичні обставини справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації іпотеки і обтяження пред`явлені позивачем в межах позовної давності.

Відповідно в даному випадку відсутні підстави задоволення заяви відповідача 1 про застосування позовної давності та для відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про обґрунтованість доводів апелянта щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011 та таким, що не відповідає способам захисту передбаченим ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень".

В іншій частині доводи апелянта є безпідставними та такими, що спростовуються встановленими обставинами справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 2 ч. 1 ст.275 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлені у даній справі обставини, апеляційна скарга ТОВ "Даланіт" підлягає частковому задоволенню, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення в частині скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване апелянтом рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у даній справі в частині скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на висновок апеляційного господарського суду про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАЛАНІТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20 в частині задоволених позовних вимог про скасування державної реєстрації іпотеки, оформленої записом у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937078 від 18.02.2011 та скасування державної реєстрації обтяження, оформленого записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937205 від 18.02.2011 та в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАЛАНІТ" на користь Київської міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 4204,00 грн скасувати.

3. В цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі №910/5950/20 залишити без змін.

5. Стягнути з Київської міської ради (01044, м.Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАЛАНІТ" (01133, м.Київ, БУЛЬВАР МАРІЇ ПРИЙМАЧЕНКО, будинок 1/27, ЛІТ. А, кімната 1, ідентифікаційний код 37264262) 6306,00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

7. Матеріали справи №910/5950/20 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28.05.2021.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Т.П. Козир

Г.П. Коробенко