ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Справа № 918/90/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" (65009, м. Одеса, вул. Тополева, буд. 14/1, кв. 81, )

до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (промзона, м. Вараш, Рівненська область, 34400, )

про стягнення 549 277 грн. 72 коп.

за участю представників сторін:

позивача - Комаха В.В.

відповідача - Бондаренко О.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" 33306,60 грн. пені, 10806,61 грн. 3% річних, 17857,00 грн. інфляційних втрат, 36850,93 грн. штрафу та 7294,40 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 62938,12 грн. пені та 46,53 грн. 3% річних. Закрито провадження у справі в частині стягнення 387471,90 грн основної суми боргу.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 скасувати в частині стягнення 33306,60 грн. пені та 36850,93 грн. штрафу.

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" не погоджується з вказаним рішенням в частині стягнення пені та штрафу, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального права, зокрема ч. З ст. 549 ЦК України, ст. 231ГК України, ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що умовами укладеного між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" договору поставки №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020 не передбачено розміру чи обов`язку сплати пені або штрафу за порушення грошового зобов`язання.

Вважає, що ч. 6 ст. 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки НБУ, стаття 549 ЦК України не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок її обчислення, тому апелянт вважає безпідставним ухвалене рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі № 918/90/21 в частині стягнення пені в розмірі 33 306,60 грн. та штраф у сумі 36 850,93 грн. по договору №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020, яким не передбачено такої відповідальності.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21; розгляд апеляційної скарги призначено на 25.05.2021 р. об 16:00 год.; запропоновано позивачу - у строк до 18.05.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Також, роз`яснено сторонам по справі право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно з правилами статті 197 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріалами справи стверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" та Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" отримали ухвалу суду від 28.04.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах даної справи /а.с. 28-30 у т.2/.

На виконання вимог ухвали від 28.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не подало.

В судове засідання 25.05.2021, яке за клопотаннями сторін здійснювалось в режимі відеоконференції, з`явились представники сторін.

Представник відповідача повністю підтримала вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі та надала усні пояснення щодо суті спору.

Представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала усні пояснення щодо суті спору.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

06.02.2020 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" (Постачальник) укладено договір поставки №53-122-01-20-09182, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставити для потреб Замовника продукцію, а Замовник здійснити оплату поставленої продукції за кількістю та цінами, що передбачені специфікацією (додаток №1).

Відповідно до п. 3.1. Договору строк поставки продукції: позиції специфікації 1- 50 - у 2020 році до 06.03.2020, позиції специфікації 51-121- у 2020 році до 10.05.2020. Продукція поставляється на умовах DDP згідно "Інкотермс - 2010". Місце поставки та вантажоодержувач - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом".

Згідно з п. 6.1. Договору оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється Замовником за умови реєстрації Постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на протязі 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС".

Пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що про дату оформлення ярлика на придатну продукцію Замовник письмово повідомляє Постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.

Умовами п. 8.4 Договору визначено, що датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем.

Згідно п. 9.1 Договору у випадку порушення строків поставки Постачальник зобов`язується сплатити Замовнику пеню в розмірі 0,1 % від суми непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочки, при цьому, у випадку прострочки поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб. Постачальник додатково сплачує Замовнику штраф у розмірі 7 % від суми непоставленої (недопоставленої) продукції.

Відповідно до п. 11.1 Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками. Строк дії договору по 31.12.2020, а в частині виконання гарантійних зобов`язань Постачальника до спливу гарантійних строків.

Договір підписаний сторонами, скріплений відтисками їх печаток, дійсний, в судовому порядку недійсним не визнавався /а.с. 15-19 у т.1/.

Додатком №1 до договору поставки №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020 сторони погодили специфікацію на загальну суму 526 441, 80 грн./а.с. 20-25 у т.1/.

На виконання умов Договору, Постачальником 04.03.2020 було здійснено поставку першої партії продукції, що підтверджується накладною №200304/01 від 04.03.2020 (ярлик на придатну продукцію від 12.03.2020) та 05.05.2020 було здійснено поставку другої партії продукції, що підтверджується накладною №200505/01 від 05.05.2020 (ярлик на придатну продукцію від 15.05.2020) /а.с. 33-39 у т.1/.

Таким чином, враховуючи умови договору строк оплати за першу партію продукції настав 26.04.2020, а за другу партію продукції - 29.06.2020.

На виконання умов договору поставки №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020 відповідач здійснив часткову оплату поставленої продукції на загальну суму 138 969,90 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 10982, № 10984, №10987, № 10989, №10990, № 10992 від 02.12.2020; №610 від 21.01.2021; №878 від 27.01.2021, які наявні в матеріалах справи /а.с. 40-47 у т.1/.

28.09.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" направило Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" претензію (вих.№А-200928/01) за договором поставки №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020, в якій просила відповідача в строк до 15.10.2020 сплатити кошти за поставлену продукцію /а.с. 51-52 т.1/. Факт направлення та вручення претензії підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення 05.10.2020 /а.с. 53-54 у т.1/.

На момент звернення позивача з позовом до Господарського суду Рівненської області у відповідача виник борг у розмірі 387 471, 90 грн., разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" сплатило борг з оплати поставленої продукції, що підтверджується платіжними дорученнями №1248 від 09.02.2021, №1932 від 19.02.2021, № 1888 від 19.02.2021, №1915 від 19.02.2021, №1811 від 19.02.2021 на загальну суму 387 471,90 грн. /а.с. 157-158 у т.1/.

Господарський суд Рівненської області закрив провадження у справі №918/90/21 в частині стягнення боргу в розмірі 387 471,90 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки відсутній предмет спор. В цій частині рішення суду не оскаржується.

Також місцевий господарський суд ухвалив стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" 33306,60 грн. пені, 10806,61 грн. 3% річних, 17857,00 грн. інфляційних втрат та 36850,93 грн. штрафу, оскільки дійшов висновку про їх відповідність умовам укладеного договору, ст. 231 ГК України, ст. 625 ЦК України і Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Разом з тим, відповідач оскаржує рішення в частині стягнення 33306,60 грн. пені та 36850,93 грн. штрафу оскільки умови договору поставки №53-122-01-20-09182 від 06.02.2020 не передбачають розміру чи обов`язку сплати пені або штрафу за порушення грошового зобов`язання, тоді як ч. 6 ст. 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки НБУ.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що остання підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 в частині стягнення 33306,60 грн. пені та 36850,93 грн. штрафу скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України з ухваленням нового в цій частині рішення про відмову у задоволені позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і не переглядається судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 269 ГПК України.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частинами першою, четвертою, сьомою статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 ГК України).

Частинами першою та другою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.02.2020 Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" (Постачальник) було укладено договір поставки №53-122-01-20-09182, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставити для потреб Замовника продукцію, а Замовник здійснити оплату поставленої продукції за кількістю та цінами, що передбачені специфікацією (додаток №1).

Факт поставки підтверджується накладними №200304/01 від 04.03.2020 та №200505/01 від 05.05.2020 /а.с. 33-39 у т.1/, однак відповідач оплату за поставлений товар здійснив не в повному обсязі, у зв`язку з чим у підприємства виник борг.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені ГК України. Так, за частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що за наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: "Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією".

З аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 ГК України.

Частиною четвертою статті 231 ГК України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №908/1501/18 та Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі 904/4156/18, і відступати від якої колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав.

Як вбачається з позовної заяви, позивач з урахуванням ст.ст. 230, 231, п. 6 ст. 232 ГК України нарахував 96244,72 грн. пені за період прострочення з 27.04.2020 по 29.12.2020 (з урахуванням здійсненої проплати) та штраф у розмірі семи відсотків від вартості несвоєчасно оплаченої продукції в сумі 36 850,93 грн.

Як вже зазначено вище, умовами п. 9.1 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків поставки Постачальник зобов`язується сплатити Замовнику пеню в розмірі 0,1 % від суми непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочки, при цьому, у випадку прострочки поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, Постачальник додатково сплачує Замовнику штраф у розмірі 7 % від суми непоставленої (недопоставленої) продукції.

Отже, розділом 9 Договору сторони погодили відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" за порушення строків поставки.

Таким чином, зміст розділу 9 Договору поставки від 06.02.2020 не містить жодної відповідальності у вигляді пені чи штрафу для Замовника - Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" за порушення взятих на себе зобов"язань з оплати за поставлений товар.

Між тим, частина шоста статті 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування підстав та розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а відтак не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що умовами договору поставки від 06.02.2020 не встановлена відповідальність Замовника за прострочення у виконанні грошових зобов`язань; частини четверта та шоста статті 231 ГК України також не встановлюють конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені та штрафу; в свою чергу частина шоста встановлює лише порядок визначення пені у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.

Отже, в даному випадку відсутні правові підстави для застосування такої міри відповідальності як договірна чи законом встановлена санкція за відсутності конкретно визначених умов її нарахувань та розміру як у договорі від 06.02.2020 так і законі, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

З огляду на встановлене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" в частині стягнення пені та штрафу не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не врахував вищезазначеного та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача 33306,60 грн. пені і 36850,93 грн. штрафу у зв`язку з чим, рішення Господарського суду Рівненської області в цій частині підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлене судом апеляційної інстанції, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що суд першої інстанції, задоволивши позов в частині стягнення пені та штрафу допустився неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафу.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача, згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 задоволити.

2.Рішення Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021 у справі №918/90/21 скасувати в частині стягнення пені та штрафу. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" 33 306,60 грн. - пені і 36 850,93 грн. - штрафу.

3.Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34403, Рівненська область, м. Вараш, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" (65009, м. Одеса, вул. Тополева, буд. 14/1, кв. 81, ) 6242,03 грн. судового збору.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Анико" (65009, місто Одеса, вулиця Тополева, буд. 14/1, кв. 81, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34403, Рівненська область, м. Вараш, ) 2270,00 грн. витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Господарському суду Рівненської області видати накази.

6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

7. Справу №918/90/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "26" травня 2021 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.