РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2021Справа № 920/95/21
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом приватного підприємства "Оксамит"

до Сумської обласної ради

про стягнення 266 236,38 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

29.01.2021 приватне підприємство "Оксамит" звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою відповідно до якої просить суд стягнути з Сумської обласної ради 266236 грн. 38 коп.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 01.02.2021 року матеріали позовної заяви від 28.01.2021 (вх. 621 від 29.01.2021) передано за виключною підсудністю на розгляд Господарського суду міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,44-В).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2021 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

09.03.2021 до канцелярії суду позивач подав заяву про усунення недоліків з доданими документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

12.04.2021 до канцелярії суду відповідачем подано відзив.

19.04.2021 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі, призначити справу до слухання у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін, надати представнику ПП «Оксамит» - адвокату Шаповаленку Руслану Олександровичу, можливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Призначити суд відповідальний за проведення відеоконференції - Господарський суд Сумської області.

Відповідно до ч. 5-7 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Враховуючи, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження (як спрощеного з викликом так і без виклику) учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, за змістом указаних приписів закону позивач має право (і суд надає йому таку можливість) реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Також, судом враховано, що позивач скористався наданим йому процесуальним правом та 19.04.2021 року до канцелярії суду від останнього надійшла відповідь на відзив.

Враховуючи не задоволення клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін, клопотання позивача про можливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також не підлягає задоволенню.

26.04.2021 до канцелярії суду відповідачем подано заперечення.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Як зазначено позивачем, рішенням Господарського суду Сумської області від 22.09.2020 року по справі №920/621/20 було задоволено позовні вимоги ПП «Оксамит» до комунального підприємства Сумської обласної ради «Суми-Фарм» про стягнення заборгованості у розмірі 239 406,57 грн. основного боргу, 19 867, 27 грн. пені, 3 028, 00 грн. - 3% річних, та 3 934, 54 грн. судового збору.

Для виконання вищезазначеного рішення ПП «Оксамит» отримано та направлено до виконавчої служби наказ Господарського суду Сумської області від 26.10.2020 року.

Постановою Старшого державного виконавця Білопільського районного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Третяк Н.В. від 29.12.2020 року, було повернуто виконавчий документ стягувану - ПП «Оксамит».

При цьому, в постанові вказано, що в ході перевірки майнового стану боржника встановлено: на арештованих рахунках боржника відсутні кошти для задоволення вимог стягувачів, згідно з відомостями МВС та Держпродспоживслужби - рухомого майна на праві власності за боржником не зареєстровано, згідно з відомостями ДРРП на НМ - за боржником на праві власності не зареєстровано нерухомого майна.

В ході примусового виконання в порядку ст. 175 ККУ до Білопільського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області було направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення керівником КП СОР «Суми Фарм» Вороною Г.М. За наслідками розгляду звернення Білопільським відділом поліції було встановлено відсутність у події ознак кримінального чи адміністративного правопорушення.

Відповідно до інформації наданої Сумською обласною Радою, яка згідно відомостей Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань є засновником комунального підприємства Сумської обласної ради «Суми-Фарм» - на праві господарського відання основні засоби не закріплені та не обліковуються на балансі підприємства. Іншого майна на праві власності, на яке можна звернути стягнення не виявлено.

З огляду на вищевикладене, вбачається відсутність можливості погашення заборгованості за рахунок активів комунального підприємства, при цьому з боку ПП «Оксамит» було вжито всіх законодавчо передбачених засобів для цього.

На думку позивача, саме кадрова та фінансова політики Сумської обласної ради як власника призвела до того, що комунальне підприємство Сумської обласної ради «Суми-Фарм» фактично перестало функціонувати та неспроможне виконати свої боргові зобов`язання. А тому, засновник-підприємства Сумська обласна рада на підставі статей 77, 78 ГК України несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника.

Відповідно до статей 1, 43, 60, 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Сумська обласна рада є представницьким органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст Сумської області, до повноважень якої належить, зокрема, вирішення в установленому закон порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Сумської області, що перебувають в її управлінні.

Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.

Так, ч. 1,2 статті 617 ЦК України передбачено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Посилання позивача на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі N 5023/4388/12, є необґрунтованим, оскільки у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії»), наголошуючи, що внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

У тай же час ЄСПЛ акцентував увагу, що при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що засновники можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

Крім того, вказані позивачем рішення ЄСПЛ в основному стосуються боргів державних підприємств щодо виплати заробітної плати у сфері енергетики, де встановлено державне регулювання та значний контроль за суб`єктами галузі з боку держави.

У той же час позовні вимоги стосуються боргів комунального комерційного підприємства, що діяло у фармацевтичній сфері.

Відповідно до положень статей 77 та 78 ГК України в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства.

Згідно з частиною другою статті 77 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл.

Крім того, Господарський кодекс України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74 - 75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно.

Разом з тим стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (ч.7 статті 77 ГК України).

Щодо субсидіарної відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України таких положень не містить. Згідно з частиною десятою статті 78 ГК України тільки особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом, що не стосується субсидіарної відповідальності їх засновника.

Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства.

Проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статей 76 та 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (ч. 3 статті 78 ГК України).

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Відповідно до статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Таким чином, враховуючи тлумачення статей 74 - 75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.

Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього.

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Таким чином правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані під час розгляду цієї справи, оскільки правовідносини, зазначені в ньому, не є подібними та містять інші обставини справи. У справі, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, комунальне підприємство володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлює передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом.

В даній справі комунальне підприємство Сумської обласної ради «Суми-Фарм» є комерційним комунальним підприємством, майно за яким закріплено на праві господарського відання та яке за своїми зобов`язаннями відповідає самостійно.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що боргові зобов`язання комунального підприємства Сумської обласної ради «Суми-Фарм» є наслідком кадрової та фінансової політики обласної ради.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів, що обласна рада як засновник, своїми діями довела зазначене комерційне підприємство до стану банкрутства.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 року по справі № 711/3288/17-ц, висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 711/3298/17-ц та постанові від 30 січня 2019 року у справі № 711/3306/17 колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з Сумської обласної ради 266 236, 38 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3 996,56 грн., 8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 26 634,64 грн. (10% ціни позову) гонорар успіху за позитивний результат вирішення спору на користь замовника.

Відповідно до ч.1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судовий збір, витрат на правничу допомогу та гонорар успіху згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись чч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 76, 77, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий