ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Справа№ 910/15989/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Скрипки І.М.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Колодчина Р.В.;

від позивача: Подоляк Р.Ю.;

від відповідача 1: Петровський В.В.;

від відповідача 2: не прибув;

від відповідача 3: не прибув,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року (повний текст рішення складено 04.12.2017 року)

у справі № 910/15989/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум інвест"

про визнання договору недійсним зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп" (далі - відповідач 2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум інвест" (далі - відповідач 3) про визнання договору недійсним зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 неправомірно зареєстрував право власності на нерухоме майно, яке є самочинним будівництвом, на підставі підробленого рішення суду, яке в подальшому було ним відчужено відповідачу-2, а відповідач-2 здійснив відчуження відповідачу -3.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року позов задоволено повністю; визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 100,3 кв.м. по АДРЕСА_1, вартістю 72050,00 грн, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8368; визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 100,3 кв.м. по АДРЕСА_1, вартістю 72050,00 грн, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А.; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 100,3 кв.м. по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на користь Прокуратури міста Києва 1378,00 грн судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» на користь Прокуратури міста Києва 1378,00 грн судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на користь Прокуратури міста Києва 1378,00 грн судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить залишити без розгляду позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 100,3 кв.м. по АДРЕСА_1, вартістю 72050,00 грн, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 8368 та відмовити у задоволенні інших позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 376 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірний об`єкт є самочинно збудованим, а відтак не взяв до уваги приписи ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Водночас, скаржник зазначив, що саме з моменту проведення державної реєстрації права власності на такий об`єкт нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско -В» набуло права власності на вказаний об`єкт, і саме з цього моменту вказаний об`єкт нерухомого майна став повноцінним об`єктом цивільного обороту.

Крім того, скаржник зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2-391/08 від 20.10.2008 року не існує є необґрунтованим та помилковим, оскільки жодними належними та допустимими доказами такий факт не встановлено.

Водночас, скаржник вказав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до моменту продажу спірного об`єкта нерухомого майна було належним користувачем земельної ділянки, оскільки сплачувало земельний податок за таке землекористування та відкрито користувалося такою земельною ділянкою. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов помилкового висноку про неналежне землекористування з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В".

Також, за твердженням скаржника в провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/18114/15 за позовом Заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В", Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп", Управляння державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Департаменту державної реєстраційної служби Міністерства юстиції України, зокрема, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року, а саме: нежитлову будівлю торгівельного призначення площею 100,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (83/2) укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп".

Відтак, у даній справі №910/15989/16 є аналогічна позовна вимога із тих же підстав між тими ж сторонами, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року, тобто той же самий предмет. Відповідно суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву в цій частині без розгляду.

Крім того, за твердженням скаржника, суд першої інстанції не застосував до позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

12.01.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від відповідача 3 надійшли письмові пояснення відповідно до яких, останній зокрема зазначив, що у повній мірі погоджується із доводами, які викладені в апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Михальська Ю.Б.) рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2018 року касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва задоволено частково; постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 року у справі № 910/15989/16 скасовано; справу № 910/15989/16 передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Разом з цим, Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд, зокрема зазначив про встановлення при новому розгляді справи ознак самочинного будівництва в розумінні ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2018 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі № 910/15989/16.

15.08.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від Заступника прокурора міста Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі №910/15989/16 - без змін.

При цьому, Заступник прокурора міста Києва у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що у матеріалах даної справи наявні докази того, що рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» не приймалось. Також, оскільки на даний час спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів використовує Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», чим порушує право територіальної громади міста Києва на землю, тому обґрунтовано заявлено позовну вимогу про повернення Київській міській раді земельної ділянки, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10.10.2018 року, справу №910/15989/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2018 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., у відпустці з 11.10.2018 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/15989/16 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Північний апеляційний господарський суд призначив до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі №910/15989/16 своєю ухвалою від 18.10.2018 року.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Північний апеляційний господарський суд призначив у справі №910/15989/16 комплексну судову технічну експертизу документа та почеркознавчу експертизу своєю ухвалою від 27.03.2019 року.

22.10.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, відповідно до якого, зокрема встановлено, що за висновками експерта відтиски гербової печатки від імені Гребінківського районного суду Полтавської області, що містяться у рішенні вказаного суду від 20.10.2008 року та в ухвалі від 10.11.2010 року у справі №2-391/08, нанесені гербовою печаткою Гребінківського районного суду Полтавської області. Відтиск печатки канцелярії Гребінківського районного суду Полтавської області, який міститься на вищевказаних судових рішеннях, нанесений печаткою канцелярії суду, вільний зразок відтиску якої міститься постанові від 10.11.2010 року.

Північний апеляційний господарський суд поновив апеляційне провадження у справі № 910/15989/16, порушене за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі № 910/15989/16 своєю ухвалою від 12.11.2019 року.

12.12.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від Заступника прокурора міста Києва надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що підтвердження експертом того факту, що на судових документах, які стали підставою для реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско В» права власності на самовільно збудований об`єкт, містяться відтиски печаток Гребінківського суду не спростовує наявні в матеріалах справи докази того, що таке рішення з дотриманням процедури, встановленої процесуальним законодавством України, та від імені України Гребінківського судом не приймалось.

Крім того, 12.12.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача 1 до суду надійшло клопотання про призначення додаткової експертизи.

Північний апеляційний господарський суд відмовив в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" про призначення по справі № 910/15989/16 додаткової судово-почеркознавчої експертизи. Направив справу №910/15989/16 Київському науково-дослідному інституту судових експертиз для виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 року в частині проведення судово-почеркознавчої експертизи своєю ухвалою від 12.12.2019 року.

20.01.2020 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.01.2020 вих. № 207-209/20-32 про погодження строків виконання експертизи, направлення рахунку за проведення експертизи у справі №910/15989/16.

Північний апеляційний господарський суд надіслав запит справи №910/15989/19 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз листом від 21.01.2020 року.

30.01.2020 року до Північного апеляційного господарського суду надійшла справа №910/15989/16.

Північний апеляційний господарський суд поновив апеляційне провадження у справі № 910/15989/16 своєю ухвалою від 03.02.2020 року.

13.02.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову у справі №910/15989/16.

Північний апеляційний господарський суду задовольнив клопотання заступника директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Погодив проведення призначеної у справі №910/15989/16 судової почеркознавчої експертизи в межах строку понад 90 календарних днів своєю ухвалою від 18.02.2020 року.

Крім того, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 року заяву Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 про забезпечення позову у справі №910/15989/16 - задоволено частково. До набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/15989/16 вжив заходи до забезпечення позову, а саме наклав арешт на нежитлову будівлю торговельного призначення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0) по АДРЕСА_1. Заборонив державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в т.ч. особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі торгівельного призначення (реєстраційний номер: 0) по АДРЕСА_1.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи разом з матеріалами справи № 910/15989/16 відповідно до якого, зокрема встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 на ухвалі Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 року у справі №2-391/08 про роз`яснення виконання рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року виконаний письмовим приладдям, а саме кульковою ручкою без застосування технічних засобів та без попередньої підготовки та виконаний ОСОБА_4.

Північний апеляційний господарський суд поновив апеляційне провадження у справі № 910/15989/16 своєю ухвалою від 21.09.2020 року.

10.11.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача 1 до суду надійшли письмові пояснення відповідно до яких, зокрема, представник відповідача 1 зазначив, що висновки судових експертів доводять факт дійсності відповідних рішень Гребінківського районного суду Полтавської області, а отже підтверджують факт правомірності набуття у власність спірного об`єкту нерухомості. Це, в свою черг, спростовує доводи прокурора та позивача щодо підроблення чи не існування таких рішень, а також говорить про те, що прокурором та позивачем не доведено факт неправомірності набуття у власність такого об`єкту, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

10.12.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Київської міської прокуратури до суду надійшли письмові пояснення відповідно до яких прокурор, зокрема зазначив, що прокурором не доводиться факт підробки судового рішення, прокурор вказує на не існування ухваленого іменем України та у відповідності до норм ЦПК України рішення Гребінківського районного суду Полтавської області про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1, про що свідчить та обставина, що номером 2-391/2008 вказаним судом розглядалась інша справа. Крім того, за твердженням прокурора, підставою позову у даній справі є факт реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преска В» права власності на самочинно збудований об`єкт, який збудований на спірній земельній ділянці, без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належного затвердженого проекту та без введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості, внаслідок чого порушено право власника спірної земельної ділянки - Київської міської ради.

Розгляд справи неодноразово відкладався у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у щорічній відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/15989/16 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коробенко Г.П.,Скрипка І.М..

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі № 910/15989/16 до провадження у складі: головуючого судді - Сулім В.В., суддів: Коробенко Г.П., Скрипка І.М. Призначив розгляд апеляційної скарги на 18.03.2021 року своєю ухвалою від 10.03.2021 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2021 року відкладено розгляд апеляційної скарги на 22.04.2021 року.

У зв`язку з тимчасовою втратою суддею Сулімом В.В. працездатності, який є головуючим суддею розгляд справи 22.04.2021 року - не відбувся.

Північний апеляційний господарський суд розгляд справи № 910/15989/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 призначив на 25.05.2021 року своєю ухвалою від 28.04.2021 року.

Представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі 910/15989/16.

Представники прокурати та позивача у судовому засіданні 25.05.2021 року заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва - залишити без змін.

Представники відповідачів 2, 3 у судове засідання 25.05.2021 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів 2, 3, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги лист УКРПОШТИ від 14.04.2021 року відповідно до якого рекомендований лист №961 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалн Комерц Груп» вручений 08.047.2021 року уповноваженому на одержання пошти Товариства Кондратенку Г.А. під підпис на підставі довіреності.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 20.10.2008 року на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від та ухвали від 10.11.2010 року у справі № 2-391/08 державним реєстратором Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» прийнято рішення від 07.07.2011 року про державну реєстрацію за відповідачем-1 права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 100,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

29.12.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 8368, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю торгівельного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 100,3 кв.м. Нежитлова будівля торговельного призначання розташована на земельній ділянці площею 77,41 кв.м, кадастровий номер 62:092:006.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору нежитлова будівля, що продається, належить продавцю на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали цього ж суду від 10.11.2010 року.

25.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстровано в реєстрі за № 822, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) нежитлову будівлю торговельного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 100,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна:0.

Згідно з п. 1.4 договору нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 77,41 кв.м, кадастровий номер 62:092/006.

Як вбачається з матеріалів справи, Прокуратурою Деснянського району міста Києва під час здійснення нагляду у формі представництва за цільовим використанням земельних ділянок на території Деснянського району міста Києва було здійснено запит від 02.03.2015 року №(10-53) 1045 вих15 до Гребінківського районного суду Полтавської області про надання інформації щодо того, чи виносилось суддею ОСОБА_4 рішення від 20.10.2008 року та ухвала від 10.11.2010 року у цивільній справі № 2-391/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна (а.с. 38, т. 1).

Відповідно до наданого на вказаний запит листа Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 (а.с. 39, т. 1), Прокуратури Деснянського району міста Києва, згідно з обліково-статистичних карток справа № 2-391/08 розглядалась за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (рішення від 18.07.2008).

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень судові рішення у цивільній справі №2-391/08 за Гребінківським районним судом Полтавської області не обліковуються.

У зв`язку з тим, що вказані обставини свідчать про те, що рішення суду, які стали підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Гребінківським районним судом Полтавської області не приймались, Прокуратурою Деснянського району міста Києва внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження від 28.04.2015 № 0000066 за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу.

Посилаючись на те, що реєстрація права власності на спірне нежитлове приміщення була здійснена за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на підставі неіснуючого рішення та ухвали суду, що є предметом як досудового розслідування, так і судового розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва, прокурор вважає наявними підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна та повернення Київській міській раді спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

Колегія суддів приймає до уваги, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч. 3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому, з огляду на приписи ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 01.11.2018 року у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 року у справі № 910/4345/18.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру).

У постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Згідно з ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради прокурором зазначено, що останньою, як органом, уповноваженим державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах, самостійно захист інтересів держави в сфері регулювання спірних правовідносин не здійснювався, заходи цивільно-правового реагування щодо повернення землі територіальній громаді не вживалися, що і стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі вказаного органу.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Пунктом 5 ст. 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Отже, саме Київська міська рада є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме, вимагати усунення порушень прав територіальної громади на землі комунальної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор перед поданням позову у серпні 2016 року звернувся до позивача з листом від 19.08.2016 №2815вих-16, в якому повідомив про намір здійснити представництво інтересів держави шляхом подання позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та повернення земельних ділянок, вказуючи на невжиття Київською міською радою заходів представницького характеру, спрямованих на захист інтересів держави (т. 1, а.с. 42).

Отримання вказаного повідомлення позивачем не заперечується, проте останнім не було вжито жодних заходів для самостійного захисту зазначених інтересів держави, а також не надано відповіді на звернення прокурора.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурором до звернення з даним позовом до суду було дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене та враховуючи, що використання відповідачами спірної земельної ділянки без прийняття радою відповідного рішення та без отримання правовстановлюючих документів на неї посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, спрямовано на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель комунальної власності та порушує права та охоронювані інтереси держави в особі позивача як органу уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади м. Києва, а укладений спірний договір купівлі-продажу від 25.07.2015 року спрямований на незаконне заволодіння спірною земельною ділянкою комунальної власності, що також порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Київської міської ради, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника щодо порушення представництва прокуратури.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.

Аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

У ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В») наведено визначення поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого особою права власності. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 9 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень Ради у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, останні не містять, а скаржником не було налано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів прийняття Київською міською радою рішення про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» або іншим особам, які у подальшому ставали власниками нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, у користування спірної земельної ділянки та державної реєстрації речового права на неї.

Як вбачається з листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва від 03.08.2016 вих. №6 документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві за адресою: АДРЕСА_1, (код ділянки 62:092:006) Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались (т. - 1 , а.с. 21-22).

Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації в листі від 25.08.2016 вих. № 055-12275, умови та обмеження забудови спірної земельної ділянки не розроблялись, не надавались та не реєструвались (т. - 1, а.с. 26).

Згідно ст. 375 Цивільного кодексу України лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

За змістом цивільного кодексу Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3).

Тобто,як правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки нежитлова будівля збудована на спірній земельній ділянці, що не була належним чином відведена Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення спірного об`єкту нерухомості в експлуатацію, з урахуванням положень ч.2 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» або інших осіб на нежитлову будівлю не виникло, у зв`язку з чим і не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема, відчуження третім особам.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірний об`єкт є самочинно збудованим, так як з моменту проведення державної реєстрації права власності на такий об`єкт нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско -В» набуло права власності на вказаний об`єкт, і саме з цього моменту вказаний об`єкт нерухомого майна став повноцінним об`єктом цивільного обороту, оскільки державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою права власності, у зв`язку з чим не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Крім того, враховуючи, що матеріали справи не місять належні та допустимі докази належного оформлення за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» речового права на спірну земельну ділянку, доказів отримання ним відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту підтверджує висновок суду першої інстанції, що нежитлова будівля є самочинним будівництвом.

Водночас, твердження скаржника, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до моменту продажу спірного об`єкта нерухомого майна було належним користувачем земельної ділянки, оскільки сплачувало земельний податок за таке землекористування та відкрито користувалося такою земельною ділянкою, не спростовує висновків суду.

Згідно з ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації таких прав.

При застосуванні положень ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою ст. 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, речове право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду набуває право на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Серед способів захисту прав на земельні ділянки приписи ст. 152 Земельного кодексу України визначають і такий, як визнання угоди недійсною.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч.ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», тобто саме між цими суб`єктами цивільних правовідносин виникли права та обов`язки, і саме від Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до нового набувача мало перейти право власності на нерухоме майно та право власності чи користування земельною ділянкою.

Однак, як було зазначено вище, станом на 29.12.2011 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» не існувало законного права власності на об`єкт нерухомості та не існувало речового права на земельну ділянку, на якій знаходився об`єкт нерухомості. Відтак, таке право власності (за його відсутності) не могло бути передано Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» за правочином Товариству з обмеженою відповідальністю "Авалон комерц груп", а в подальшому передано останнім Товариству з обмеженою відповідальністю "Аурум інвест" за договором купівлі-продажу від 25.07.2015 року.

Щодо твердження скаржника, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2-391/08 від 20.10.2008 року не існує є необґрунтованим та помилковим, оскільки жодними належними та допустимими доказами такий факт не встановлено, колегія суддів відзначає наступне.

Як було встановлено вище на підставі даних з Єдиного державного реєстру судових рішень та інформації у листі Голови Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 року було встановлено факт відсутності вказаних судових рішень Гребінківського районного суду Полтавської області у цивільній справі №2-391/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно.

При цьому, наявні в матеріалах справи фотокопії з копії рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали того ж суду від 10.11.2010 року у цивільній справі №2-391/08 без наявності їх оригіналів або засвідчених копій не спростовують встановлених судом апеляційної інстанції обставин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до висновків судово-технічної експертизи документів від 22.10.2019 року та судово-почеркознавчої експертизи від 27.08.2020 року відтиски гербової печатки суду , співпадають з вільними зразками вказаних печаток ,які використовувались Гребінківським районним судом Полтавської області, а підпис на ухвалі вказаного суду від 10.11.2010 року у справі №2-391/08 виконано ОСОБА_4 .

Проте, дані висновки не спростовують висновків суду щодо не існування ухваленого іменем України та у відповідності до норм ЦПК України рішення.

Водночас, колегія суддів відзначає, що підставою позову у даній справі є факт реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преска В» права власності на самочинно збудований об`єкт, який збудований на спірній земельній ділянці, без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належного затвердженого проекту та без введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості, внаслідок чого порушено право власника спірної земельної ділянки - Київської міської ради.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги пояснення прокурора, що в постанові Верховного Суду від 20.10.2020 року, зокрема зазначено, що не підлягає повторному доказуванню відсутність прийняття рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали цього ж суду від 10.11.2010 року у справі №2-366/08.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір купівлі-продажу, укладений 29.12.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», та договір купівлі-продажу, укладений 25.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», є такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки продавцем майна виступала особа без наявності права власності на таке майно, а тому укладені договори підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України як такі, що суперечать Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що спірні договори купівлі-продажу, є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, та вважається таким, що порушує публічний порядок.

Згідно ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Так, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Так, при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, відсутні підстави для кваліфікування вказаних правочинів за ст. 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурором не доведено належними та допустимими доказами вини та обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 100,30 кв.м по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Права та законні інтереси кожного суб`єкта господарювання захищаються, серед іншого, шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення та відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання (ст. 20 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

За приписами ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду встановлені обставини та наведені норми законодавства, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що спірна земельна ділянка відповідно до приписів ст. 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає обставинам спору та законодавству, що регулює дані правовідносини.

Щодо твердження скаржника, що у даній справі №910/15989/16 є аналогічна позовна вимога із тих же підстав між тими ж сторонами, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року, тобто той же самий предмет, що й у справі Господарського суду міста Києва №910/18114/15. Відповідно суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву в цій частині без розгляду, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник звертався з заявою про залишення позову без розгляд у цій частині, яка була задоволена судом першої інстанції. Проте, постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на ухвалу Господарського суду м. Києва задоволено. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 16.11.2016 року про залишення без розгляду позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року у справі № 910/15989/16 скасовано. Постанова набрала законної сили та не була оскаржена.

Київський апеляційний господарський суд скасовуючи відповідну ухвалу зокрема зазначив, що постановляючи оскаржувану ухвалу місцевим господарським судом залишено поза увагою, що підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі № 910/15989/16 є відмінними від підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі № 910/18114/15.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №910/9823/17.

Також, колегія не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції не застосував до позивача наслідки пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до. ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 261, ч.2 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, про порушення своїх прав позивач міг дізнатися лише після отримання листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 року, а відтак, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності за заявленими позовними вимогами.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 року у справі №910/15989/16 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/15959/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді І.М. Скрипка

Г.П. Коробенко

Дата складення повного тексту 26.05.2021 року.