УХВАЛА

20 травня 2021 року

м. Київ

cправа № 916/844/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазифікація Південь" (далі - ТОВ "Укргазифікація Південь", позивач, скаржник) - Томашевський Р.М. (авдокат), Галюров М.Ю. (авдокат),

відповідача - Міністерства оборони України (далі - Міністерство) - Барда С.Ю. (самопредставництво),

розглянув матеріали касаційної скарги ТОВ "Укргазифікація Південь"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 (головуючий суддя - Мишкіна М.А., судді: Аленін О.Ю., Лавриненко Л.В.)

у справі №916/844/20

за позовом ТОВ "Укргазифікація Південь"

до Міністерства,

про стягнення 2 106 781,23 грн,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Укргазифікація Південь" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління (далі - ПТ КЕУ) про стягнення заборгованості за договором генерального підряду від 28.02.2018 №7/18 (далі - договір) у розмірі 2 106 781,23 грн.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати виконаних робіт. Зокрема, позивач вказував на те, що за період з березня 2018 року по листопад 2018 року ним за договором та Додатковою угодою від 07.11.2018 № 2 були виконані роботи загальною вартістю 14 269 062,20 грн. Всі ці виконані роботи були прийняті та оплачені замовником, що підтверджується актами приймання виконаних робіт, довідками про вартість виконаних робіт, актом звірки взаємних розрахунків від 11.12.2018. Проте, позивачем було отримано від відповідача повідомлення від 26.11.2018 №303/22/2/476 про припинення договору, в якому ПТ КЕУ повідомило про дострокове розірвання договору з 10.12.2018 у зв`язку з повільним виконанням робіт, доручених позивачу на 2018 рік. Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 у справі №916/2042/19 визнано недійсним односторонній правочин ПТ КЕУ про розірвання договору, оформленого повідомленням від 26.11.2018 № 303/22/2/476. У зв`язку із відновленням дії договору за вказаним судовим рішенням позивач продовжив роботи з будівництва елементів благоустрою території військового містечка.

24.12.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання для підписання та оплати вартості виконаних будівельних робіт, до якої додав оригінали підписаного генпідрядником Акта приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року (форма КБ-2В), Довідки про вартість виконаних будівельних робіт і витрат за грудень 2019 року (форма КБ-3), підсумкову відомість ресурсів за грудень 2019 року та копію Експертного дослідження від 21.12.2019 №19-5328. Відповідно до цих документів загальна вартість виконаних позивачем будівельних робіт станом на грудень 2019 року становила 16 375 843,43грн, зокрема, 2 106 781,23 грн вартість робіт, виконаних генпідрядником у 2019 році.

Позивач зазначав, що відповідач на порушення вимог підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору впродовж п`яти робочих днів після отримання вищезазначених документів не підписав їх та не надав мотивовану письмову відмову від їх підписання, а відтак, акт виконаних робіт вважається прийнятим замовником без зауважень на підставі підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору, а у відповідача виник обов`язок зі сплати виконаних робіт на шостий день з дня отримання акту, тобто 02.01.2020. Проте, цей обов`язок відповідачем не був виконаний.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 позов задоволено. Стягнуто з ПТ КЕУ на користь ТОВ "Укргазифікація Південь" 2 106 781,23 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 31 607,73 грн.

Зазначене рішення мотивовано таким:

- відповідач на порушення вимог підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору впродовж п`яти робочих днів після отримання Акту приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та Довідки про вартість виконаних робіт та витрат (форма КБ-3) не підписав їх та не надав мотивовану письмову відмову від їх підписання, а відтак з огляду на умови підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору у відповідача на шостий день з 24.12.2019, тобто 02.01.2020, виник обов`язок зі сплати виконаних робіт на суму 2 106 781,23 грн. Докази виконання цього обов`язку ПТ КЕУ у матеріалах справи відсутні;

- суд відхилив наданий висновок експерта від 02.10.2019 №125-067 з огляду на недостатність використаних вихідних даних та проведення дослідження методом візуального огляду, а не натурного обстеження. Натомість оцінюючи експертне дослідження від 21.12.2019 №19-5328 суд констатував, що судовий експерт Ковальов К.А. мав достатній обсяг вихідних даних для проведення дослідження, а також застосував більш точний метод натурного обстеження із використанням спеціальних засобів. Судовий експерт Лесків С.А., на відміну від судового експерта Ковальова К.А., не мала можливості дослідити у сукупності всі обставини виконання робіт позивачем за договором, зокрема, корегування проектної документації по об`єкту будівництва через виниклу необхідність у додаткових обсягах робіт, а також виконання робіт у 2019 році. При цьому, Акт виконаних будівельних робіт за 2019 рік (форма КБ-2в) на суму 2 106 781,23 грн та роботи зазначені в ньому, взагалі не були предметом дослідження і не наведені у висновку експерта від 02.10.2019 №125-067;

- з урахуванням сукупності наданих позивачем доказів на підтвердження обставини виконання робіт вказаних в Акті виконаних будівельних робіт за 2019 рік (форма КБ-2в) на суму 2 106781,23 грн, суд визнав їх більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на її спростування;

- щодо доводу відповідача про те, що частина робіт, яка включена до Акту приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, була раніше прийнята ПТ КЕУ та сплачена у складі суми 14 269 062,20 грн - вартість цих робіт наведена з від`ємним значенням, яке коригує вартість робіт виконаних у 2019 році з відніманням вартості частини робіт, що були раніше виконані, прийняті замовником та включені в акти за 2018 рік, внаслідок чого сформовано остаточну суму в розмірі 2 106 781,23 грн, яка складається з вартості неоплачених робіт. Цю обставину також було роз`яснено судовим експертом Ковальовим К.А. під час розгляду справи;

- судом не прийнято доводи відповідача про те, що частина робіт, включених позивачем до Акту виконаних будівельних робіт за 2019 рік (форма КБ-2в) не передбачена предметом договору, оскільки ці роботи, а саме: установлення бетонних поребриків на бетонну основу (шифр та № позиції нормативу С1416-8684-3), а також роботи згідно з розділів Демонтажні роботи, Влаштування альтанок, Влаштування зелених насаджень, передбачені відкоригованою проектною документацією, здійсненою відповідачем згідно із пунктом 3.2.4 договору. Вказана обставина визнається самим відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив від 21.09.2020. ПТ КЕУ визнає, що перелічені роботи були передбачені відкоригованою проектною документацією, яка була затверджена 29.10.2019;

- відповідач скористався своїм правом на зміну до початку або в процесі будівництва проектних рішень при необхідності проведення додаткових робіт, і при цьому не було збільшено договірну ціну, у позивача у зв`язку з цим виник обов`язок з виконання робіт з урахуванням відкоригованої проектної документації на підставі пункту 1.2 договору від 28.02.2018. Обставина відсутності внесення відповідних змін до Додатку №1 до договору (зокрема, до локального кошторису) не є перешкодою для виконання цих робіт та визначення їх вартості на підставі відкоригованих проектних рішень. Саме відповідач, як замовник несе відповідальність за законність будівництва на наданому ним підрядникові будівельному майданчику (земельній ділянці з обмеженим доступом) на підставі переданої проектно-кошторисної документації. При цьому, обставина затвердження цієї документації 29.10.2019 не є підставою для відмови в оплаті вже виконаних у відповідності з цими проектними рішеннями будівельних робіт;

- суд також відхилив довід відповідача про нетотожність Акта приймання виконаних будівельних робіт б/н 2019 року, на який послався судовий експерт в експертному дослідженні від 21.12.2019 № 19-5328, Акта б/н приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, який був складений позивачем та направлений 24.12.2019 на адресу відповідача, адже у заяві від 24.12.2019 про надання на підписання Акта виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ-3) для підписання, ТОВ "Укргазифікація Південь" прямо зазначило, що фактичне виконання та вартість будівельних робіт, відображених в акті приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, підтверджується висновком експертного дослідження №19-5328 від 21.12.2019, наданим судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Ковальовим К.А.

Не погоджуючись з рішенням, ПТ КЕУ оскаржило його в апеляційному порядку.

Під час апеляційного перегляду цієї справи, ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.02.2021 замінено відповідача ПТ КЕУ на його правонаступника Міністерство оборони України.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020, та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Оскаржувана постанова мотивована тим, що:

- позивачем у період з березня 2018 року по листопад 2018 року виконані роботи за договором, які були передбачені підписаним сторонами локальним кошторисом на загальну суму 14 269 062,20 грн, що підтверджуються актами приймання виконаних будівельних робіт та Довідками про вартість виконаних будівельних робіт. Відповідачем роботи на загальну суму 14 269 062,20 грн оплачено, що вбачається з підписаного сторонами акту звірки взаєморозрахунків та не заперечується позивачем. В подальшому ТОВ "Укргазифікація Південь" було виставлено для підписання ПТ КЕУ акт приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, вартість робіт за яким становить 2 106 781,23 грн. Відповідно до цього акта, ТОВ "Укргазифікація Південь" були проведені роботи, які не передбачені локальним кошторисом, зокрема, роботи включені до розділу "Бортові камені", а саме: установлення бетонних поребриків на бетонну основу (шифр та № позиції нормативу РН 18-30-1) з використанням каменів бортових БВ 100.20.8 (шифр та № позиції нормативу С1416-8684-3), а також роботи згідно з розділами "Демонтажні роботи", "Влаштування альтанок", "Влаштування зелених насаджень" та Локального кошторису 6-1-1;

- згідно з пунктом 9.4 договору внесення змін у договір оформляється додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору. В матеріалах справи відсутні додаткові угоди, якими б вносилися зміни до проектно-кошторисної документації, зокрема до локального кошторису, та узгоджувалася би вартість відповідних робіт;

- відповідно до пункту 3 Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 схвалення та перезатвердження проектів будівництва здійснюється у порядку, встановленому для їх затвердження. В матеріалах справи відсутні докази погодження/затвердження ПТ КЕУ, як замовником будівництва, проектної документації за робочим проектом "Будівництво елементів благоустрою території військового містечка Дачне-2, с. Дачне, Одеська область. Шифр - Д-2/БТ (коригування) ";

- оскільки обсяг робіт, що підлягали виконанню ТОВ "Укргазифікація Південь" за договором, їх кількісні характеристики, узгоджені сторонами, викладені у Додатку № 1 до Договору (зокрема, у локальному кошторисі), а зміни в цій частині до умов договору у встановленому умовами договору та чинним законодавством порядку не вносились, у суду були відсутні підстави погодитись, що роботи, які вказані у акті приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, та які не передбачені підписаним сторонами локальним кошторисом, проведені на виконання договору генерального підряду від 28.02.2018 № 7/18 та у відповідача існує обов`язок з їх прийняття та оплати;

- позивачем не доведено, що відповідачем, як замовником, було погоджено, в установленому законом і договором порядку, обсяг та ціну робіт (не передбачених договором), заборгованість за виконання яких просить стягнути позивач на підставі договору підряду. Водночас, відповідно до частини першої статті 853 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у замовника виникає обов`язок прийняти роботу, яка виконана підрядником саме відповідно до умов договору підряду;

- суд апеляційної інстанції також зазначив, що відповідач листами від 26.11.2018 та від 10.12.2018 недвозначно виклав свою позицію щодо припинення договору, цей односторонній правочин визнаний судом недійсним, проте як подія врахована судом апеляційної інстанції в контексті оцінки обґрунтованості посилань на погодження відповідачем виконання робіт, оформлених актом за грудень 2019 року, адже до дати постановлення судом рішення 15.10.2019 у справі №916/2042/19 відносини сторін перебували у стані правової невизначеності щодо дії договору. Докази того, що роботи проведені у період після ухвалення рішення від 15.10.2019 у матеріалах справи відсутні.

Отже, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем факту погодження з відповідачем в установленому законом і договором порядку, обсягу та ціни виконаних позивачем робіт.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Укргазифікація Південь" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі № 916/844/20, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 залишити в силі.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права (статті 525, 526, 853, 878, 882 ЦК України та статтю 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України)), без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №910/2184/18, від 16.09.2019 у справі №921/254/18, від 15.10.2019 у справі №921/262/18, від 03.04.2020 у справі №910/17626/18, від 05.02.2020 року у справі №904/330/19, від 27.03.2018 у справі №927/414/17, від 04.06.2018 у справі №908/3519/16, від 05.06.2018 у справі №910/16804/17, від 26.06.2018 у справі №902/1370/15, від 19.09.2018 у справі №905/1090/17, від 06.08.2018 у справі №911/662/17, від 19.06.2019 у справі №910/11191/18, від 18.07.2019 у справі №910/6491/18, від 21.08.2019 у справі №917/1489/18 стосовно права замовника змінювати проектні рішення та щодо обов`язку замовника оплатити підряднику виконані роботи у тому разі, коли акт виконаних будівельних робіт був прийнятий замовником без зауважень.

Ухвалою Верховного Суду від 26.04.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Укргазифікація Південь" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі № 916/844/20 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №916/844/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, то Верховний Суд зазначає таке.

Так, предметом позовних вимог у справі, що переглядається є стягнення заборгованості за договором генерального підряду у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем умов цього договору в частині оплати виконаних робіт. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків щодо наявності підстав для здійснення оплати відповідачем виконаних позивачем робіт. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач скористався своїм правом на зміну до початку або в процесі будівництва проектних рішень при необхідності проведення додаткових робіт, і при цьому не було збільшено договірну ціну, а тому у позивача у зв`язку з цим виник обов`язок з виконання робіт з урахуванням відкоригованої проектної документації на підставі пункту 1.2 договору. Обставина відсутності внесення відповідних змін до Додатку №1 до договору (зокрема, до локального кошторису) не є перешкодою, на думку суду, для виконання цих робіт та визначення їх вартості на підставі відкоригованих проектних рішень. Відповідач на порушення вимог підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору впродовж п`яти робочих днів після отримання Акту приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та Довідки про вартість виконаних робіт та витрат (форма КБ-3) не підписав їх та не надав мотивовану письмову відмову від їх підписання, а відтак з огляду на умови підпункту 4.1.3 пункту 4.1 договору у відповідача на шостий день з 24.12.2019, тобто 02.01.2020, виник обов`язок зі сплати виконаних робіт на суму 2 106 781,23 грн. В свою чергу, суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи, оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідачем, як замовником, було погоджено, в установленому законом і договором порядку, обсяг та ціну робіт (не передбачених договором), заборгованість за виконання яких просить стягнути позивач на підставі договору підряду.

Верховний Суд зазначає, що визначальними та істотним для кваліфікації відносин у цій справі є встановлення судами факту узгодження сторонами в установленому законом і договором порядку, обсягу та ціни виконаних позивачем робіт.

У справі №910/2184/18, на яку посилається скаржник, розглядалися позовні вимоги Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Київській області 1 380 016,99 грн, оскільки відповідач як замовник за Договором №53М-17 від 20.02.2017 порушив його умови в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем будівельних робіт у грудні 2017 року.

У справі №921/254/18 предметом позову було стягнення зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області 910 670,00 грн за роботи з відновлення зношених верхніх шарів асфальтобетонних покриттів на автомобільній дорозі державного значення М19 Доманове (на Брест)-Ковель-Чернівці-Тереблече (на Бухарест) км 358+565-км358+880 в Тернопільській області, які виконані згідно договору від 29.10.2014 №56. На обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати виконаних позивачем підрядних робіт з ремонту автошляху згідно з умовами вказаного договору.

Предметом позову у справі №921/262/18 було стягнення зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області боргу в сумі 896 461,00 грн. Позовні вимоги було обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати виконаних позивачем підрядних робіт з відновлення зношених верхніх шарів асфальтобетонних покриттів на автомобільній дорозі державного значення М19 Доманове (на Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на Бухарест) 358+250 км - 358+562 км в Тернопільській області, які виконані згідно з договором №55 від 29.10.2014.

Верховний Суд у справах №910/2184/18, №921/254/18, №921/262/18 зробив правовий висновок, згідно з яким, якщо замовник на порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України.

У справі №910/17626/18 предметом позову якого було стягнення з Державного підприємства "Укрхімтрансаміак" 414 113,57 грн основного боргу, 27 599,06 грн інфляційних втрат, 9 700,02 грн 3% річних, у зв`язку з неналежним відповідачем умов договору № 20.11/17 від 20.11.2017 у частині оплати виконаних позивачем робіт, Верховний Суд у постанові від 03.04.2020, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, застосував до спірних правовідносин вищевказаний правовий висновок, викладений у справах №910/2184/18, №921/254/18, №921/262/18. Так, Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що виконавцем були виконано роботи за договором щодо ІІ циклу робіт, а замовник на порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно ухилився від прийняття таких робіт, оскільки, у строк, визначений договором не заявив про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, та на порушення умов договору їх не оплатив.

Предметом первісного позову у справі №904/330/19 було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренергостандарт" пені - 360 614,34 грн за період з 29.12.2018 по 17.01.2019 і зобов`язання його виконати роботи у повному обсязі та на умовах згідно з договором від 20.06.2018 №ПР/Ш-18549/НЮ, а саме: завершити будівництво волоконно-оптичної лінії зв`язку на дільницях Пологи - Магедове, Обща-Оріхівська та кабельної лінії зв`язку на дільниці від ст. Лежине до роз`їзду 327 км.1.2, а предметом зустрічного позову - стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 788 000,00 грн безпідставно набутих коштів та пені в розмірі 492 465,00 грн. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що саме через недосконалість проектно-кошторисної документації, відповідно до якої підрядник виконує роботи, сталась неочікувана затримка виконання робіт. Оскільки замовник повинен був надати проектно-кошторисну документацію підряднику 23.06.2018, а зміни до документації були внесені 25.10.2018, то прострочення замовника більше ніж на 2 місяці відстрочило обов`язок підрядника виконати роботи у передбачений у договорі строк також на вказаний термін. Тому вказані роботи не могли бути виконані у грудні 2018. Таким чином на період, за який замовник нарахував пеню (з 29.12.2018 по 17.01.2019), підрядник не був таким, що прострочив і відповідно у замовника не було підстав її нараховувати у зв`язку з пропущенням строків виконання робіт за договором. При цьому укладеною додатковою угодою від 27.11.2018 сторони продовжили строки виконання робіт на 28 днів, а прострочка кредитора склала більше 2 місяців. Відповідно і не було правових підстав списувати банківську гарантію з підрядника за його прострочку 10.01.2019, у зв`язку з чим колегія суддів погодилась також з висновком судів про те, що вимоги позивача про повернення йому стягнених з нього коштів на підставі банківської гарантії, є обґрунтованими.

Постанова Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №927/414/17, на яку посилається скаржник, ухвалена у спорі, в якому позивачем за первісним позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича фірма "Веда-С" заявлено вимоги про стягнення із замовника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Енергетична Компанія" заборгованості за виконані роботи. Також у цій справі заявлено зустрічний позов про стягнення з виконавця авансу та пені внаслідок відмови від виконання робіт підрядником. В той же час, у цій справі суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позову з огляду на відсутність підтвердження виконання підрядником зобов`язань за договором та відсутність підстав для стягнення авансу у зв`язку з тим, що договір сторонами не розірваний та діє до повного виконання зобов`язань. Натомість Верховний Суд направляючи зазначену справу на новий розгляд зазначив про неповне встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема, з огляду на незалучення та недослідження відповідних доказів, що подавались учасником процесу при розгляді справи.

У постанові від 04.06.2018 у справі №908/3519/16 за первісним позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Сонячний будинок 2015" до Приватного підприємства "Промавтоматикасервіс" про стягнення суми невикористаного авансу за договором на виконання робіт № 3 від 22.09.2016 в розмірі 409 462,20 грн, та за зустрічним позовом про стягнення заборгованості за виконані роботи в розмірі 123 836,94 грн за договором на виконання робіт № 3 від 22.09.2016, Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими у задоволенні первісного позову відмовлено та задоволено зустрічні позовні вимоги, зазначив, що з огляду на встановлені господарськими судами обставини листування сторін щодо підписання актів виконаних робіт, позивач за первісним позовом на порушення вимог статей 853, 882 ЦК України та пунктів 5.1., 11.2. договору № 3 від 22.09.2016 безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), а тому, він не звільняється від обов`язку оплатити виконані за договором підряду роботи.

Постанова Верховного Суду від 05.06.2018 ухвалена у справі у справі №910/16804/17, у якій позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Холдинг "Пожежна безпека та НС" заявлено вимоги про стягнення із замовника - Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕЗОНІН ЛТД" заборгованості за виконані роботи, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з безпідставною відмовою від підписання актів та несвоєчасним повідомленням про наявність недоліків у виконаних роботах (більше як через сім місяців з дня отримання актів приймання-передачі виконаних робіт). При цьому відмова замовника від прийняття робіт у вказаній справі була здійснена на підставі акту перевірки додержання замовником вимог законодавства у сфері цивільного захисту техногенної та пожежної безпеки. В той же час, Верховний Суд з цього приводу зазначив, що вказаний акт перевірки за своєю суттю є носієм доказової інформації про виявлення контролюючим органом порушення вимог чинного законодавства у діяльності відповідача та документом, на підставі якого, уповноваженим органом приймається відповідне рішення в межах його компетенції. Крім того, у зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що відмова замовника від прийняття робіт, при несвоєчасному заявлені про їх недоліки не звільняє замовника від обов`язку оплатити роботи, виконані за договором підряду.

Постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №902/1370/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Барський машинобудівний завод" до Калинівської міської ради, на яку також посилається скаржник, ухвалена у спорі, в якому позивачем є підрядник із вимогами до замовника про розірвання договору та стягнення витрат з виконання будівельно-монтажних робіт та витрат з охорони.

Верховний Суд у цій постанові погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги у повному обсязі, та зазначив, що роботи виконані виконавцем, а докази наявності недоліків, спричинених неякісним виконання робіт, на які посилався відповідач відсутні.

Предметом розгляду справи №905/1090/17 були вимоги позивача про стягнення з замовника заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за виконані роботи у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №13/06 від 01.06.2013 на створення та передачу науково-технічної продукції. Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольняючи позовні вимоги, зазначили, що наявними у матеріалах справи докази підтверджується належне виконання позивачем за завданням відповідача робіт відповідно до погоджених сторонами умов.

Предметом позову у справі №911/662/17 було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ 169 000 грн заборгованості за укладеним між сторонами договором №02/02-2016-МП від 02.02.2016, 9 945,78 грн інфляційних втрат та 3% річних у сумі 2069,67 грн. Верховний Суд у постанові від 06.08.2018, якою залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, погодився з висновками судів про те, що непідписання основного акту прийому-передачі виконаних робіт відповідачем та наявність зауважень стосовно того, що залишок невиконаних робіт було здійснено найманими працівниками відповідача, за відсутності письмових претензій зі сторони ТОВ "ФК "Арсенал-Київ" щодо якості та кількості виконаних робіт за договором, не звільняє відповідача від покладених на нього обов`язків прийняти та оплатити роботи за ціною погодженою ним у договорі.

Що ж стосується постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №910/11191/18, то предметом спору у вказаній справі було стягнення з підрядника пені та штрафу за порушення строків виконання робіт. При цьому судами було встановлено, що роботи підрядником були виконані в строк, а замовник відмовився від підписання актів в день їх надання. Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що відсутність з боку замовника підписаних актів приймання-передачі ремонтних робіт не спростовує факту виконання генеральним підрядником ремонтних робіт у встановлений строк.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №910/6491/18 позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення з підрядника вартості оплачених, але не виконаних робіт та недопоставленого обладнання, стягнення передплати на послуги та роботи, а також пені за прострочення виконання робіт. Також у цій справі подано зустрічний позов за вимогами про стягнення заборгованості, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за нездійснення замовником оплати обладнання та робіт. Окрім цього, у наведеній постанові Верховний суд зазначив, що затримка строку виконання робіт зумовлена порушенням замовником зобов`язань щодо передачі проектно-кошторисної документації, при цьому замовник актів виконаних робіт не підписав, заперечення замовника відсутні, а відтак безпідставно відмовився від прийняття робіт.

Предметом розгляду справи №917/1489/18 за первісним позовом було стягнення попередньої оплати та штрафу за порушення строку виконання робіт, а за зустрічним позовом - стягнення заборгованості за фактично виконані роботи. Верховний Суд у постанові від 21.08.2019 погодився з висновками суду апеляційної інстанції який зазначив, що замовник на порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), що є підставою для покладення на нього обов`язку оплатити роботи, виконані виконавцем за договором. Оскільки ТОВ "Добродія Трейд" не доведено обставин невиконання або неналежного виконання ТОВ "Креатив-Агромаш" зобов`язань за договором №23/4-2018 на виконання робіт від 23.04.2018, Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову та наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Таким чином Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними, а тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Укргазифікація Південь" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Верховний Суд також зауважує, що скасування Верховним Судом рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

Верховний Суд зауважує, що згідно із положеннями статтею 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у контексті наведеного Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що постанова суду апеляційної інстанції у справі №916/844/20 прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №910/2184/18, від 16.09.2019 у справі №921/254/18, від 15.10.2019 у справі №921/262/18, від 03.04.2020 у справі №910/17626/18, від 05.02.2020 року у справі №904/330/19, від 27.03.2018 у справі №927/414/17, від 04.06.2018 у справі №908/3519/16, від 05.06.2018 у справі №910/16804/17, від 26.06.2018 у справі №902/1370/15, від 19.09.2018 у справі №905/1090/17, від 06.08.2018 у справі №911/662/17, від 19.06.2019 у справі №910/11191/18, від 18.07.2019 у справі №910/6491/18, від 21.08.2019, оскільки відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права.

Верховний Суд зауважує, що обираючи підстави касаційного оскарження скаржник не зазначав про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, як підставу для касаційного оскарження, як-то порушень порядку надання, отримання, оцінки доказів у суді першої та апеляційної інстанції.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів переглянула справу в межах усіх доводів касаційної скарги, та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин, та не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі беруться до уваги Касаційним господарським судом.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Укргазифікація Південь".

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазифікація Південь" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі №916/844/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова