ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2021м. ДніпроСправа № 904/2262/21

За позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі", м. Дніпро

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 86 956 грн. 69 коп.

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом без номеру та без дати, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" заборгованість в сумі 86 956 грн. 69 коп., з яких: 60 014 грн. 36 коп. - інфляційні втрати, 26 942 грн. 33 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про постачання електричної енергії від 21.11.2007 № 127/4/07 в частині своєчасної оплати спожитої електричної енергії за період з січня по вересень 2016 в сумі 735 714 грн. 87 коп., що стало підставою для звернення позивача у грудні 2016 із відповідним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту активну електричну енергію в сумі 735 714 грн. 87 коп., пені у розмірі 137 087 грн. 60 коп., інфляційних втрату у розмірі 66 969 грн. 83 коп., 3% річних в сумі 17 903 грн. 10 коп. За результатами розгляду позовних вимог ПАТ "ДТЕК "Дніпрообленерго", правонаступником якого є позивач, прийняте рішення від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16 про задоволення позову у повному обсязі. Стягнута вказаним судовим рішенням сума основного боргу відповідачем сплачена у період з 06.05.2019 по 09.09.2019, у зв`язку із чим позивач, скориставшись правом, наданим нормами ст. 625 ЦК України, нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні та 3% річних за порушення останнім грошових зобов`язань зі сплати заборгованості, встановленої вищезазначеним судовим рішенням.

Ухвалою господарського суду від 15.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

02.04.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 30.03.2021, в якому зазначив, що він у повному обсязі виконав всі свої зобов`язання перед позивачем за договором про постачання електричної енергії від 21.11.2007 № 127/4/07 та за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16, і тому у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем. Крім того, позивач протягом періоду з дати видачі наказу - 17.02.2017 по дату звернення до виконавчої служби (приватного виконавця) - 01.04.2019, тобто більше двох років, не здійснював процедуру примусового виконання судового рішення. Позивач тільки 01.04.2019 звернувся до Приватного виконавця Осельського Є.С., який постановою від 01.04.2019 відкрив виконавче провадження № 58764144 по примусовому виконанню наказу від 17.02.2017 у справі №904/11282/16. Але, не зважаючи на це, в позові позивач вимагає стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.04.2018. Відповідач вказує, що позивач не вчинив дій по повідомленню відповідача про існування наказу суду, про актуальні банківські реквізити для перерахування коштів, до вчинення яких відповідач не міг виконати свого обов`язку. Водночас, зауважує, що розрахунок позовних вимог складений позивачем не вірно, оскільки ним не враховано погашення, яке було здійснено згідно з платіжним дорученням № 5831 від 13.03.2019 на суму 700 грн. А це означає, що складові розрахунку ціни позову, і як наслідок ціна позову, розраховані не вірно, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні позову відмовити.

07.04.2021 позивач надав до суду відповідь на відзив від 07.04.2021, в якій із посиланням на судову практику зазначив про законність та обґрунтованість заявлених вимог, просив їх задовольнити.

Відповідач не скористався правом на подання до суду заперечень в порядку ст.. 167 ГПК України

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, у зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, у зв`язку з поведінкою заявників.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.11.2007 між постачальником (позивачем) та абонентом (відповідачем) укладено договір про постачання електричної енергії №127/4/07 (далі - договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умов, передбачених договором (розділ 1 договору).

Відповідно до п.1 додатку до договору розрахунковим періодом встановлюється місяць з 1 числа по останнє число місяця.

Пунктом 4.1 додатку 3 до договору визначено, що споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу електричної енергії заявленого на розрахунковий період за системою щотижневих планових платежів:

- до першої, другої та третьої щотижневої середи розрахункового періоду оплачує за кожний тиждень 30 відсотків обсягу електричної енергії, заявленого на розрахунковий період;

- остання оплата у поточному розрахунковому періоді здійснюється за два банківських дня кінця розрахункового періоду у сумі, що дорівнює різниці між вартістю 100% заявленого обсягу споживання електроенергії на розрахунковий період та попередніх неточних платежів за електроенергію.

Після закінчення розрахункового періоду здійснюється коригування обсягів оплати, що була здійснена протягом цього періоду, відповідно до фактичного обсягу використаної електричної енергії.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що остаточний розрахунок здійснюється на підставі самостійно отриманого у постачальника рахунка протягом трьох діб (доби) після подання акту про використану електричну енергію відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, згідно п. 2.2. цього додатку, або за остаточним рахунком нарахованим згідно п. 2.3 цього додатку, протягом п`яти операційних днів з дня отримання рахунку.

Згідно п. 2 додатку 3 до договору обсяги використаної електричної енергії, які підлягають оплаті, визначаються за показами засобів розрахункового обліку електричної енергії про її фактичне споживання за винятком випадків, передбачених ПКЕЕ.

Відповідно до п.2.2 додатку 3 до договору підтвердження фактично використаного обсягу електричної енергії за звітний розрахунковий період що належить до сплати споживачем здійснюється сторонами за формою акту про використану електричну енергію, погодженого сторонами, що відображена у додатку 5 до укладеного договору, який споживач надає постачальнику протягом доби після завершення розрахункового періоду в двох примірниках.

Згідно п. 4.2.1. договору за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 -2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначених додатком Порядок розрахунків, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в той період, враховуючи день фактичної оплати.

На виконання умов договору позивачем в період з січня по вересень 2016 поставлено відповідачу активну електричну енергію на суму 735 714, 87 грн.

У зв`язку із порушенням відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати поставленої позивачем активної електроенергії у період з січня по вересень 2016 позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" вартості спожитої активної електричної енергії за вказаний період у розмірі 735 714, 87 грн., 137 087, 60 грн. пені за період з 07.01.2016. по 24.11.2016, 17 903, 10 грн. 3% річних за період з 07.01.2016. по 24.11.2016 та 66 969, 83 грн. інфляційних втрат за період з січня по листопад 2016, за результатами розгляду якого ухвалено рішення від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16 про задоволення позову.

Вказаним вище судовим рішенням по справі № 904/11282/16 встановлено підтверджену належними доказами заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" перед Акціонерним товариством "ДТЕК Дніпровські електромережі" за спожиту у період з січня по вересень 2016 активну електричну енергію на суму 735 714,87 грн. та наявність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем пені в сумі 137 087,60 грн., 3% річних в сумі 17 903,10 грн. та інфляційних втрат в сумі 66 969,83 грн.

Позивач стверджує, що станом на час подання даної позовної заяви відповідачем у період з 06.05.2019 по 09.09.2019 сплачена заборгованість, стягнута вищевказаним судовим рішення у повному обсязі, на підтвердження чого надав відповідні платіжні доручення та банківську довідку від 03.03.2021 № КНО-52.5.2/198 (а.с. 20-24).

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 26 942 грн. 33 коп. за загальний період з 01.04.2018 по 09.09.2019 та інфляційні втрати у розмірі 60 014 грн. 36 коп. за період з квітня 2018 по квітень 2019, з червня 2019 по серпень 2019.

Доказів оплати вказаної спірної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору про постачання електричної енергії, обставини, пов`язані виконанням/невиконанням відповідачем зобов`язань зі сплати заборгованості, стягнутих судовим рішенням від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору про постачання електричної енергії є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до положень ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві, який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Господарський судом у рішенні від 01.02.2017 по справі № 904/11282/16 встановлено, що на виконання умов договору позивачем в період з січня по вересень 2016 поставлено відповідачу активну електричну енергію, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про споживання електричної енергії, актами прийняття-передавання товарної продукції та виставленими на оплату рахунками, за яку відповідач не розрахувався, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за спожиту активну електричну в період з січня по вересень 2016 на суму 735 714, 87 грн.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, заборгованість у загальній сумі 972 040 грн. 53 коп., стягнута за рішенням господарського суду від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16, сплачена відповідачем у повному обсязі за період з 06.05.2019 по 18.09.2019, що підтверджується довідкою АТ «Перший український міжнародний банк» від 03.03.2021 № КНО-52.5.2/198 ( сплата за платіжними дорученнями № 398 від 09.09.2019 на суму 370 190,22 грн., № 14012 від 18.09.2019 на суму 700,00 грн.) та наступними платіжними дорученнями:

- № 97 від 06.05.2019 на суму 258 299,54грн.;

- № 160 від 28.05.2019 на суму 86 503,59 грн.;

- № 207 від 14.06.2019 на суму 130 437,90 грн.;

а також меморіальним ордером № від 11.07.2019 на суму 125 909,28 грн. (а.с. 20-24).

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16, яке набрало законної сили 17.02.2017, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтуються на законі.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних судом встановлене його невірне виконання, оскільки позивачем при розрахунку до періодів нарахування включені дні оплати боргу відповідачем.

Таким чином, за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягають 3% річних у загальній сумі 26 752 грн. 99 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку інфляційних втрат судом порушень чинного законодавства та умов договору не встановлено.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Заперечення відповідача судом відхиляються, оскільки спростовується матеріалами справи або не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону.

Так, посилання відповідача на зволікання позивача з пред`явленням наказу у справі № 904/11282/16 до примусового виконання, що розцінюється відповідачем як прострочення кредитора, визнаються судом необґрунтованими, оскільки пред`явлення наказу до примусового виконання є правом стягувача та не спростовує обов`язку боржника виконувати зобов`язання у визначений договором строк і нести відповідальність за порушення такого зобов`язання.

Надана відповідачем копія платіжного доручення від 13.03.2019 № 5831 на суму 700 грн. 00 коп. не приймається судом в якості належного доказу на підтвердження оплати боргу, стягнутого рішенням господарського суду від 01.02.2017 у справі № 904/11282/16, оскільки отримувачем платежу за вказаним платіжним дорученням є Павлоградський МР ВДВС, в той час як примусове виконання зазначеного рішення суду здійснювалося приватним виконавцем Осельським Є.С., про що свідчать надані позивачем платіжні доручення.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає про те, що лише 01.04.2019 позивач звернувся до приватного виконавця з метою примусового виконання наказу суду у справі № 904/11282/16; докази на підтвердження пред`явлення позивачем вказаного наказу до Павлоградського МР ВДВС матеріали справи не містять. Будь-які пояснення з цього приводу та докази на їх обґрунтування сторонами до матеріалів справи не надані.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 26 752 грн. 99 коп. 3% річних та 60 014 грн. 36 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Промислова, буд. 1/15, ) на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" (49107, м. Дніпро, вул. Запорізьке шосе, буд. 22, ) 26 752 грн. 99 коп. (двадцять шість тисяч сімсот п`ятдесят дві грн. 99 коп.) 3% річних, 60 014 грн. 36 коп. (шістдесят тисяч чотирнадцять грн. 36 коп.) інфляційних втрат, 2 265 грн. 06 коп. (дві тисячі двісті шістдесят п`ять грн. 06 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 24.05.2021

Суддя І.А. Рудь