ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 910/13422/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Добродзій Є.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.07.2020 (повне рішення складено 13.07.2020, суддя Картавцева Ю.В.)

у справі № 910/13422/19

за позовом Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

до 1. Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав",

2. Товариства авторів та видавців музичних творів (Швейцарська Конфедерація, фран. Cooperative des auteurs et editeurs de musique (SUISA)),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 ,

про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - позивач, ДО УААСП) звернулась в господарський суд з позовом до Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" (далі - Організація) Товариства авторів та видавців музичних творів (Швейцарська Конфедерація) (далі - відповідач-2, SUISA) про визнання недійсним договору про заміну сторони від 17.05.2018 до договору про взаємне представництво інтересів від 15.09.2003.

Позовні вимоги, з посиланням на приписи частини третьої статті 92, статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин укладений колишнім керівником ДО УААСП ОСОБА_1 з перевищенням ним своїх статутних повноважень на безоплатне передання майна позивача, про що SUISA та Організація були обізнані або SUISA могла бути введена в оману представниками Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" спільно з ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивна тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував та неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, дійшов до невідповідних обставинам справи висновків та неправильно застосував норми матеріального права. Окрім того, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, передбачені ч. 4 ст. 238 ГПК України щодо зазначення мотивів визнання доказів більш вірогідними про кожну обставину справи, яка є предметом доказування; щодо мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи про наявність або відсутність підстав для задоволення позову; щодо норм права, які застосував суд, та мотивів їх застосування.

Так, за твердженням позивача, основним видом діяльності ДО УААСП є управління майновими правами суб`єктів авторського права та інших організацій колективного управління, а в результаті укладання оспорюваного договору про вихід з договору про взаємне представництво інтересів позивач втратив майнові права, що є порушенням керівником позивача п. 6.8 Статуту в частині безоплатної передачі майна (майнових прав), належних ДО УААСП, а відтак перевищив статутні повноваження при укладанні такого договору. Відповідачі були обізнані про перевищення статутних повноважень керівником ДО УААСП, оскільки оспорюваний договір містить посилання на статут позивача. Позивач стверджує про наявність змови між ОСОБА_1 та Організацією при укладанні оспорюваного договору з метою передачі майнових авторських прав (майна ДО УААСП), що випливали із договору про взаємне представництво із SUISA. Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що майнові права інтелектуальної власності, які перебувають в його управлінні, не є майном організації колективного управління. Так, за твердженням ДО УААСП, джерелами формування його майна є доходи від власної господарської діяльності та роялті, що отримує організація від користувачів об`єктами інтелектуальної власності, а основний дохід формується із утримання комісійних платежів від зібраних виплат (роялті). Уклавши оспорюваний договір, позивач був позбавлений значної частини доходу, а належність майнових прав інтелектуальної власності до майна суб`єкта цивільних правовідносин знаходиться поза будь-яким розумним сумнівом, що у повній мірі відповідає позиції п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.12.2012 (заява № 387/03).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/13422/19, розгляд справи призначено на 20.04.2021; з метою вручення SUISA документів (ухвали та копії апеляційної скарги) із нотаріально засвідченим перекладом на французьку мову документів в порядку Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах вчиненої у Гаазі 15 листопада 1965 року (Гаазька конвенція 1965 року) зобов`язано ДО УААСП надати суду нотаріально засвідчений переклад на французьку мову документів у трьох примірниках.

Організація подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі через її необґрунтованість, недоведеність припущення, рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 залишити в силі та без змін. Так, відповідач зазначив, що позивач з 2019 року втратив статус організації колективного управління у зв`язку з набранням чинності Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" від 15.05.2018 № 2415-VIII, щодо нього прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації за наказом Мінекономіки № 2138 від 23.10.2020. В той же час, Організація на відміну від позивача є членом Міжнародної конфедерації товариств авторів та композиторів (CISAC) та може бути стороною договору про взаємне представництво між членами такої конфедерації. Станом на час укладання оспорюваного договору, генеральний директор мав необхідні повноваження на укладання будь-яких угод, в тому числі і щодо майнових прав інтелектуальної власності.

Відповідно до підтвердження, яке надійшло з Верховного суду кантону Цюріх 19.01.2021 , документи в перекладі на французьку мову були вручені SUISA 03.12.2020, а відтак вимоги Гаазької конвенції 1965 року були належним чином виконані, відповідача-2 належно повідомлено про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції.

20.04.2021 в судовому засіданні було оголошено перерву до 18.05.2021 відповідно до ст. 216 ГПК України.

Представник Організації 13.05.22021 подав клопотання, у якому просив долучити до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 910/17319/19, прийняту у подібних правовідносинах, здійснити розгляд справи з урахуванням висновків, викладених у зазначеній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі через її необґрунтованість, припущення, недоведеність належними та допустимими доказами, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 залишити в силі та без змін.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про день та місце засідання суду були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 120-124).

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави заявленого позову про визнання договору про заміну сторони недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений керівником позивача з перевищенням повноважень.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2003 між SUISA та ДО УААСП укладено договір про взаємне представництво інтересів (далі - Договір про взаємне представництво), відповідно до умов SUISA надає ДО УААСП виключне право видавати на території, на якій діє останній необхідні дозволи на всі види публічного виконання (як це зазначено в параграфі ІІІ цієї статті) нетеатральних музичних творів з текстом або без тексту, що охороняються згідно з національним законодавством, двосторонніми угодами та багатосторонніми міжнародними конвенціями в галузі авторського права (копірайт, інтелектуальна власність і т.п.) як тих, що діють нині, так і таких, що будуть прийняті і введені в дію під час чинності цього договору; виключне право, про яке йдеться, надається в тому обсязі, в якому право публічного виконання зазначених творів було або буде передане, або надане будь-яким способом, членами SUISA для управління їх майновими правами згідно зі статутом та правилами товариства; сукупність таких творів формує репертуар SUISA.

Згідно зі статтею 1 Договору про взаємне представництво, у свою чергу згідно з цим договором ДО УААСП надає SUISA виключне право видавати на території останнього дозволи на всі види публічного виконання (як це зазначено в параграфі ІІІ цієї статті) нетеатральних музичних творів з текстом або без тексту, що охороняються згідно з національним законодавством, двосторонніми угодами та багатосторонніми міжнародними конвенціями в галузі авторського права (копірайт, інтелектуальна власність і т.п.) як тих, що діють нині, так і таких, що будуть прийняті і введені в дію під час чинності цього договору; виключне право, про яке йдеться, надається в тому обсязі, в якому право публічного виконання зазначених творів було або буде передане, або надане будь-яким способом, членами ДО УААСП для управління їх майновими правами згідно зі статутом та правилами товариства; сукупність таких творів формує репертуар ДО УААСП.

Статтею 6 Договору про взаємне представництво інтересів передбачено, що території, на яких діє SUISA - Швейцарія та Ліхтенштейн; території, на яких діє ДО УААСП - Україна.

Згідно зі статтею 7 Договору про взаємне представництво кожне товариство зобов`язується робити все можливе для збору даних по всіх програмах публічних виконань, що відбулись на його території та використовувати ці програми як відправну базу для розподілу загальної суми нетто винагороди, що буде отримана за ці виконання.

Згідно зі ст. 9 Договору про взаємне представництво кожне з договірних товариств повинно переводити на користь іншого суми, належні до виплати за умовами цього договору, так і в такий самий термін, як і для своїх членів, але не рідше одного разу на рік.

17.05.2018 між SUISA, ДО УААСП та Громадською організацією "Українська агенція з авторських та суміжних прав" укладено договір про заміну сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів від 15.09.2003 (далі - оспорюваний договір), відповідно до умов якого сторони погодилися замінити одну зі сторін договору про взаємне представництво інтересів, а саме, передати Організації усі права та обов`язки ДО УААСП за договором про взаємне представництво інтересів від 15 вересня 2003 року.

Після підписання даного договору сторонами Організація стає стороною договору про взаємне представництво інтересів від 15.09.2003 і є повним правонаступником ДО УААСП відносно його прав та обов`язків за договором про взаємне представництво інтересів від 15.09.2003 (п. 2 договору про заміну сторони).

SUISA надає свою згоду на заміну ДО УААСП як сторони у договорі про взаємне представництво інтересів від 15.09.2003 на Організацію (п. 4 договору про заміну сторони).

Станом на час укладання оспорюваного договору від 17.05.2018 ОСОБА_1 обіймав посаду директора з колективного управління ДО УААСП, а також виконував обов`язки генерального директора ДО УААСП на підставі наказу Державної служби інтелектуальної власності України від 24.05.2016 №224-Н про тимчасове покладання обов`язків Генерального директора Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" на ОСОБА_1 .

Станом на дату укладання оспорюваного договору чинною була редакція статуту Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав", затверджена наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2017 №1016 (далі - Статут ДО УААСП).

Відповідно до мети та предмета діяльності щодо колективного управління майновими правами в межах повноважень, одержаних на підставі укладених письмових договорів із суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, на території України та за її межами, Агентство укладає з організаціями інших країн, які здійснюють колективне управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, договори про взаємне представництво інтересів (п. 3.3.7 Статут ДО УААСП).

Агентство зобов`язане зокрема здійснювати заходи з удосконалення організації діяльності Агентства (п. 5.2. Статуту ДО УААСП).

Відповідно до розділу 6 "Майно Агентства" Статуту ГО УААСП:

- майно Агентства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (пункт 6.1 Статуту);

- майно Агентства становлять виробничі та невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Агентства (пункт 6.2 Статуту);

- джерелами формування майна Агентства є: майно, у тому числі, кошти, передані Уповноваженим органом управління; продукція, вироблена Агентством у результаті господарської діяльності; доходи від власної господарської діяльності, а також роялті; кредити банків та інших кредиторів; доходи від цінних паперів та депозитів; капітальні вкладення та дотації з бюджетів; безоплатні або благодійні внески, пожертвування підприємств, організацій та громадян; інші джерела, не заборонені законодавством (пункт 6.3 Статуту);

- відчуження, у тому числі, реалізація та придбання транспортних засобів, надання в оренду, списання основних фондів, що є державною власністю і закріплені за Агентством на праві господарського відання, здійснення застави цілісного майнового комплексу Агентства, його структурних підрозділів, будівель і споруд, передача в іпотеку здійснюються за погодженням з Уповноваженим органом управління в порядку, установленому законодавством; одержані в результаті відчуження зазначеного майна кошти використовуються відповідно до затвердженого фінансового плану (пункт 6.4 Статуту);

- Агентство в повному обсязі володіє правом власності на створену ним інформацію (пункт 6.5 Статуту);

- збитки, завдані Агентству в результаті порушення його майнових прав громадянами, юридичними особами, державними органами чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону (пункт 6.6 Статуту);

- Агентство здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до законодавства та мети своєї діяльності (пункт 6.7 Статуту);

- Агентство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом (пункт 6.8 Статуту);

- генеральний директор відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, укладає за погодженням з директором з колективного управління договори про управління авторськими та суміжними правами, договори з іноземними авторськими та іншими аналогічними організаціями з управління правами на об`єкти авторського права та суміжних прав, договори на збирання та виплату винагороди авторам та іншим правовласникам. На період відсутності генерального директора тимчасове виконання обов`язків керівника Агентства покладається на директора з колективного управління або одного із заступників генерального директора згідно з наказом (пункт 7.4 Статуту).

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Договору від 17.05.2018 у зв`язку з перевищенням повноважень директора ДО УААСП при його вчиненні.

Обґрунтовуючи недійсність оспорюваного договору про заміну сторони, позивач посилається на перевищення керівником ДО УААСП п. 3.3.7, 5.2. та 6.8. статуту при його укладанні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив, зокрема, з того, що договір від 17.05.2018 від імені позивача підписаний уповноваженою на те особою, а положення Статуту ДО УААСП щодо укладення такого виду договорів дотримані, зокрема і ті, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог.

Відхиляючи доводи позивача про перевищення керівником своїх повноважень з огляду на норми розділу 6 Статуту та п. 6.8 щодо заборони безоплатної передачі майна зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що такі норми стосується майна юридичної особи - основних фондів виробничого і невиробничого призначення, до яких майнові права інтелектуальної власності не відносяться, а відповідні майнові права інтелектуальної власності, зокрема ті, що є предметом договору про взаємне представництво інтересів, не відображались на балансі ДО УААСП тощо.

В обґрунтування апеляційної скарги покладені доводи про те, що в результаті укладання оспорюваного договору про вихід з договору про взаємне представництво інтересів позивач втратив майнові права, що є порушенням керівником позивача п. 6.8 Статуту в частині безоплатної передачі майна (майнових прав), належних ДО УААСП, а відтак перевищив статутні повноваження при укладанні такого договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Згідно зі статтею 421 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору.

Відповідно до частини першої статті 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" організація колективного управління (організація колективного управління майновими правами) - організація, що управляє на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав і не має на меті одержання прибутку.

Згідно з приписами частин третьої та четвертої статті 48 наведеного Закону (у редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного правочину) повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі.

Організації колективного управління можуть управляти на території України майновими правами іноземних суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями, в тому числі й про взаємне представництво інтересів. Організації колективного управління можуть доручати на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями управляти на колективній основі за кордоном майновими правами українських суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі й про взаємне представництво інтересів.

Водночас відповідно до приписів статті 31 названого Закону (у наведеній редакції) автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України "Про авторське право і суміжні права" майнові права виконавців можуть передаватися (відчужуватися) іншим особам на підставі договору, в якому визначаються спосіб використання виконань, розмір і порядок виплати винагороди, строк дії договору і використання виконань, територія, на яку розповсюджуються передані права тощо. Визначені договором ставки винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Отже, організація колективного управління (статус якої станом на час виникнення спірних правовідносин мав позивач), не є суб`єктом авторського права і (або) суміжних прав, а здійснює колективне управління майновими правами, які передаються їй в управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав.

Безпідставним є ототожнення позивачем передачі (відчуження) суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав об`єкта авторського права і (або) суміжних прав (яке відповідно до чинного законодавства є підставою для набуття права власності на відповідне майно іншою особою) з переданням майнових прав на відповідні об`єкти в управління, зокрема організації колективного управління.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, помилковим є твердження скаржника про те, що майнові права інтелектуальної власності, які перебувають в управлінні організації колективного управління, є майном такої організації.

У контексті спірних правовідносин безпідставним є й посилання скаржника на те, що належність майнових прав інтелектуальної власності до майна суб`єкта цивільних правовідносин знаходиться поза будь-яким "розумним сумнівом".

Так, позивач здійснював колективне управління майновими правами, які передавалися йому в управління авторами та іншими суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі, майновими правами іноземних суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договору з Асоціацією про взаємне представництво інтересів.

Колективне управління майновими правами не тягне виникнення в організації колективного управління права власності, а відповідно й здійснення з власної волі, незалежно від волі інших осіб володіння, користування, розпорядження відповідними об`єктами інтелектуальної власності (майновими правами на них).

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 910/17319/19.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Позаяк скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 у даній справі не вбачається.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на позивача в межах сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 270, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2020 у справі № 910/13422/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.05.2021.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх