ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 910/11629/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни на рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2020

у справі №910/11629/20 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного підприємства "Торговий дім Поляков"

до Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни

про стягнення 99 927,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 Приватне підприємство "Торговий дім Поляков" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни про стягнення 169894,74 грн. заборгованості, з яких: 69967,08 грн. основного боргу, 8606,15 грн. 17% річних, 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами.

Позов обгрунтований неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №286/09 від 01.01.2009 в частині оплати поставленого товару у встановлений вказаним правочином строк.

Позивач на підставі п.2 ч.2 ст.46 ГПК України зменшив розмір заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача 8606,15 грн. 17% річних та 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 у справі №910/11629/20 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни на користь Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" 8606,15 грн. 17% річних, 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами та 2102,00 грн. судового збору.

Рішення мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 27.12.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що позивачем не було доведено факт користування відповідачем його грошовими коштами, а судом не було повністю з`ясовано правову природу даного виду відповідальності.

На думку відповідача, визначені позивачем проценти за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою не охоплюють поняття процентів за користування чужими грошовими коштами, а являють собою санкцію, настання якої зумовлено простроченням боржником грошового зобов`язання зі сплати товару у визначений сторонами строк, оскільки за способом обчислення її визначено у певній пропорції від суми боргу за кожний календарний день, тому така санкція охоплюється визначенням пені, згідно ст. 549 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, вказує про обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.01.2009 між Приватним підприємством "Торговий дім Поляков" (далі - постачальник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Ширеніною Інною Валеріївною (далі - покупець, відповідач) був укладений договір поставки №286/09 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукти харчування та інші товари, надалі по тексту "товар", а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його на умовах даного договору відповідно до виписаних накладних (п.1.1 договору), загальна сума товару, що передається покупцю, ціна одиниці, асортимент, кількість товару, дата відвантаження визначені у накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору. Доставка товару здійснюється за рахунок постачальника у зазначені у заявці терміни (п.1.2 договору).

При прийомі товару оформлюється накладна, що підписується представниками сторін. Накладна засвідчує факт поставки товару, його якість та кількість (п.3.5 договору).

Ціна на товар є вільною та встановлюється постачальником. Ціна товару визначається у національній валюті України - гривні, покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару окремо, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, товар вважається оплаченим покупцем при надходженні коштів на поточний рахунок або у касу постачальника (п.п.4.1, 4.2, 4.4 договору).

При порушенні покупцем п.4.2 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996, крім цього, збитки від інфляції та 17% річних від суми боргу за весь час прострочення (п.5.2 договору).

Згідно п.5.3. договору при порушенні покупцем умов п.4.2 даного договору, згідно ч.1 ст.536 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунку.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2009, а в частині зобов`язань до повного їх виконання. В разі, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 15 календарних днів до закінчення його дії не повідомила письмово іншу сторону про розірвання договору, він вважається щорічно пролонгованим на той же строк та на тих же умовах (п.6.1 договору).

На виконання умов договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар на загальну суму 76347,46 грн. за видатковими накладними №АКФ-082013 від 27.09.2019 на суму 598,54 грн., №АКФ-081702 від 27.09.2019 на суму 3583,28 грн., №АКФ-082590 від 28.09.2019 на суму 6286,79 грн., №АКФ-082550 від 28.09.2019 на суму 6255,42 грн., №АКФ-082959 від 30.09.2019 на суму 3577,54 грн., №АКФ-085057 від 08.10.2019 на суму 671,58 грн., №АКФ-085064 від 08.10.2019 на суму 1611,60 грн., №АКФ-085311 від 08.10.2019 на суму 4864,07 грн., №АКФ-085266 від 08.10.2019 на суму 1038,42 грн., №АКФ-085575 від 09.10.2019 на суму 2991,90 грн., №АКФ-086284 від 11.10.2019 на суму 6400,14 грн., №АКФ-086318 від 11.10.2019 на суму 3470,87 грн., №АКФ-086580 від 11.10.2019 на суму 2339,52 грн., №АКФ-086541 від 11.10.2019 на суму 2372,65 грн., №АКФ-086872 від 12.10.2019 на суму 456,24 грн., №АКФ-086879 від 12.10.2019 на суму 417,60 грн., №АКФ-086858 від 12.10.2019 на суму 3567,24 грн., №АКФ-087318 від 12.10.2019 на суму 289,50 грн., №АКФ-087474 від 12.10.2019 на суму 669,60 грн., №АКФ-086929 від 12.10.2019 на суму 3658,48 грн., №АКФ-086920 від 12.10.2019 на суму 3717,12 грн., №АКФ-086925 від 12.10.2019 на суму 1063,27 грн., №АКФ-087955 від 16.10.2019 на суму 981,28 грн., №АКФ-087964 від 16.10.2019 на суму 905,76 грн., №АКФ-088234 від 17.10.2019 на суму 763,20 грн., №АКФ-088584 від 18.10.2019 на суму 2758,31 грн., №АКФ-088670 від 18.10.2019 на суму 797,88 грн., №АКФ-088666 від 18.10.2019 на суму 1227,90 грн., №АКФ-090203 від 22.10.2019 на суму 2163,36 грн., №АКФ-089809 від 22.10.2019 на суму 761,40 грн., №АКФ-089845 від 22.10.2019 на суму 4185,56 грн., №АКФ-092805 від 30.10.2019 на суму 450,00 грн., №АКФ-092801 від 30.10.2019 на суму 1451,46 грн.

Як стверджує позивач, відповідач за отриманий товар розрахувався частково на суму 6380,38 грн., внаслідок чого у останнього станом на дату звернення до суду з позовом існувала заборгованість на суму 69967,08 грн., яка була сплачена відповідачем 05.10.2020, тобто вже після відкриття провадження у справі.

Спір у справі виник внаслідок того, що за твердженнями позивача, відповідачем порушено умови договору поставки №286/09 від 01.01.2009 в частині оплати поставленого товару у встановлений вказаним правочином строк, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 8606,15 грн. 17% річних, 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 ГК України.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 76347,46 грн., що підтверджується належними та допустимими доказами у справі.

Однак, всупереч умовам укладеного між сторонами правочину, відповідачем було оплачено поставлений товар тільки після звернення постачальника з відповідним позовом до суду, внаслідок чого Приватне підприємство "Торговий дім Поляков" просило стягнути з відповідача 8606,15 грн. 17% річних та 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами за загальний період прострочення з 12.10.2019 по 20.07.2020.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В пункті 5.2 договору сторонами погоджено, що покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996, крім цього, збитки від інфляції та 17% річних від суми боргу за весь час прострочення.

Оскільки судом вірно встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті поставленого позивачем товару, сторонами у договорі погоджено інший розмір процентів, ніж встановлено ст.625 ЦК України, вимоги Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" про стягнення 17% річних є законними та обґрунтованими.

Здійснивши перевірку проведеного позивачем розрахунку заявлених до стягнення 17% річних, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що їх розмір відповідає нормам цивільного законодавства, є арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 17% річних в сумі 8606,15 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.5.3. договору при порушенні покупцем умов п.4.2 даного договору, згідно ч.1 ст.536 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунку.

Положеннями ст. 536 ЦК України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, у договорі може бути передбачена умова для боржника у вигляді плати за користування чужими коштами, розмір якої у вигляді процентів може визначатися у договорі.

Підставами для застосування до сторін правовідносин ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України конкретизовано передбачений ст.ст. 536, 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України надано можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не у будь-який інший спосіб, обумовлений у договорі.

Системний аналіз ч. 2 ст. 536, ч. 2 ст. 625, ст. 627 ЦК України дає змогу суду дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення 3% річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не у будь-який інший спосіб обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.07.2020 у справі № 910/14180/18, від 14.01.2019 у справі № 910/3777/18, від 11.10.2018 у справі № 911/3847/17.

Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 було визначено порядок нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст.ст. 536, 625 ЦК України, відповідно до якого зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями ст. 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Аналогічний висновок був викладений також у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 917/63/18.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у даному випадку правових підстав для стягнення з відповідача 91321,51 грн. за користування чужими грошовими коштами на підставі п.5.3 укладеного між сторонами договору, оскільки вказана сума, з огляду на спосіб її обчислення, фактично є пенею, у зв`язку з чим рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 91321,51 грн. за користування чужими грошовими коштами.

Місцевий господарський суд надав належну правову оцінку обставинам справи, однак дійшов помилкового висновку про стягнення 91321,51 грн. за користування чужими грошовими коштами, не застосувавши правову позицію Верховного Суду щодо спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевий господарський суд не з`ясував всіх обставини справи в частині заявлених вимог щодо стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами та не надав належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування заявлених вимог позивача в цій частині, а тому дійшов помилкових висновків про стягнення з відповідача на користь позивача 91321,51 грн. за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 у справі №910/11629/20 підлягає частковому скасуванню з вищевикладених підстав, з викладенням резолютивної частини в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни на рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 у справі №910/11629/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 у справі №910/11629/20 скасувати частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" (18005, Черкаська обл., м. Черкаси, вул.Чехова, буд. 41, ідентифікаційний код 32268131) 8606,15 грн. 17% річних, 180,98 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.»

3. Стягнути з Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" (18005, Черкаська обл., м. Черкаси, вул.Чехова, буд. 41, ідентифікаційний код 32268131) на користь Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2 881, 53 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/11629/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко