номер провадження справи 4/15/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 Справа № 908/3310/20

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом Селянського (фермерського) господарства «Риск», (72512, с. Шевченко Якимівського району Запорізької області, вул. Першотравнева, буд. 15)

до відповідача 1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 50)

до відповідача 2 Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, (72500, смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області, вул. Молодих Патріотів, буд. 10А)

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

Суддя Зінченко Н.Г.

при секретарі судового засідання Тройно Т.В.

За участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача 1 не з`явився;

від відповідача 2 не з`явився;

22.12.2020 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Селянського (фермерського) господарства «Риск», с. Шевченко Якимівського району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя і до Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області про визнання за Селянським (фермерським) господарством «Риск» права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, що розташована на території Чорноземненської сільської ради.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 справу № 908/3310/20 за вище вказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.02.2021 після усунення недоліків позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3310/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, справі присвоєно номер провадження справи 4/15/21, підготовче засідання призначено на 01.03.2021.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.03.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/3310/20 до 02.05.2021, підготовче засідання відкладено на 01.04.2021.

У зв`язку із неявкою сторін розгляд справи відкладався до 20.04.2021, про що судом постановлено відповідну ухвалу від 01.04.2021.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 20.04.2021 підготовче провадження у справі № 908/3310/20 закрито та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 05.05.2021.

У зв`язку із неявкою сторін розгляд справи відкладався на 19.05.2021, про що судом постановлено відповідну ухвалу від 05.05.2021.

В судовому засіданні 19.05.2021 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.

В судове засідання 19.05.2021 відповідач 1 не з`явився. В матеріалах справи № 908/3310/20 наявна заява відповідача 1 від 01.04.2021 про розгляд справи № 908/3310/20 за відсутністю уповноваженого представника Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з урахуванням правової позиції по суті спору, викладеної у відзиві на позовну заяву.

Відповідач 2 в жодне судове засіданні не з`явився, проти позову не заперечив, письмовий відзив на позовну заяву суду не надав. Про поважність причин неявки уповноваженого представника відповідач 2 суд завчасно не повідомляв, про дату, час та місце розгляду справи № 908/3310/20 відповідач 2 повідомлявся належним чином відповідними ухвалами суду по справі.

За таких обставин, суд вважає, що ним вжиті всі можливі і достатні заходи, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, для повідомлення відповідача 2 про дату, час та місце розгляду справи № 908/3310/20.

Судом також враховано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вирішив за можливе розглядати справу по суті в судовому засіданні 19.05.2021 за відсутністю позивача та відповідачів 1 і 2, за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні судом прийняті до розгляду уточнені позовні вимоги С(Ф)Г «Риск» до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області і до Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визнання за Селянським (фермерським) господарством «Риск» в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, що розташована на території Чорноземненської сільської ради.

Заявлені позивачем вимоги викладені в письмових процесуальних заявах по справі та мотивовані посиланнями на приписи ст., ст. 92, 102-1, 116, 118, 141, 407, п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст., ст. 8, 16, 92, 407, 1218, 1219, 1225 ЦК України та ст., ст. 14, 19, 20, 23 Закону України «Про фермерське господарство». Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач, зазначає, що рішенням Якимівської районної ради народних депутатів Запорізької області № 3 від 12.04.1997 ОСОБА_1 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства надана земельна ділянка на території Чорноземненської сільської ради Якимівського району Запорізької області площею 50 га. На підставі рішення № 3 від 12.04.1997 ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку отримав Державний акт на право постійного користування землею від 01.10.1997 серії ІІ-ЗП № 0031, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 15. В подальшому ОСОБА_1 створено і 03.11.2005 зареєстроване Селянське (фермерське) господарство «Риск». Відповідно до свідоцтва про смерть від 03.08.2018 НОМЕР_1 ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Майно С(Ф)Г «Риск» успадковане учасником фермерського господарства ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.03.2019, спадкова справа № 185/2018, зареєстрована в реєстрі за № 489. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.03.2019 спадщина, на яку воно видане, складається з майнових прав на С(Ф)Г «Риск», , АДРЕСА_1 . Однак, як зазначає позивач, земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, яка входила до складу земель, що надавалися ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 01.10.1997 серії ІІ-ЗП № 0031 та яка передавалась у користування С(Ф)Г «Риск», не була успадкована учасниками фермерського господарства, оскільки відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 21.12.2018 № 8-2302/15-18 СГ за актом приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 спірну земельну ділянку передано Якимівській селищній раді Якимівського району Запорізької області. Рішенням Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 18.01.2019 № 51 земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0016 зареєстровано за Якимівською селищною радою. З нової редакції Статуту С(Ф)Г «Риск» вбачається, що засновником Господарства є ОСОБА_2 , членами Господарства є члени сім`ї ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Як зауважує позивач, будь-яких договорів про право користування спірною земельною ділянкою або про право оренди щодо спірної земельної ділянки із власником землі на час смерті первинного засновника та Голови С(Ф)Г «Риск» ( ОСОБА_1 ) не укладалося. Разом із тим, спірна земельна ділянка фактично продовжує використовуватися для ведення фермерського господарства. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може відчужуватися і передаватися в порядку спадкування. На час видання ОСОБА_1 Державного акту на право постійного користування землею від 01.10.1997 серії ІІ-ЗП № 0031 у чинному законодавстві (ст., ст. 27, 114 ЗК України в редакції 1990 року) не передбачалося такої правової підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача. Також і в чинній редакції ЗК України (ст. 141 ЗК України в редакції 2001 року) не передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою припиняється у зв`язку із смертю особи. Статтею 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з собою. Право користування земельною ділянкою па підставі державного акту на право постійного користування землею не є особистим немайновим правом. Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним законом, в якому, на відміну від ЗК України, по іншому регулюються питання надання та користування земельними ділянками та їх успадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 14 цього Закону фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема, продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Згідно статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Отже, вказаним законом не передбачено, що спадкуванню підлягає лише земельна ділянка право на користування якої оформлено на підставі цивільно-правового договору, а в законі зазначено про право користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 1225 ЦК України (в редакції 2003 року) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Таким чином, чинними нормативно-правовими актами не врегульовано питання припинений права землекористування у зв`язку зі смертю особи, та право на спадкування права постійного користування землею набутого до 2002 року. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що визнання за спадкоємцями померлого права успадкування права на постійне землекористування забезпечує їм реальний правовий захист на користування земельною ділянкою та надає їм можливість переоформлення права користування земельною ділянкою і є належним правовим заходом захисту прав і охоронюваних законом інтересів. За таки обставин, позивач просить суд позов (в редакції прийнятої судом до розгляду уточненої позовної заяви) задовольнити повністю. Також позивач просить суд покласти на відповідачів судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (згідно попереднього орієнтовного розрахунку).

Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області до матеріалів справи наданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 позов не визнає повністю, заявлені вимоги вважає необґрунтованими і недоведеними. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач 1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що 12.04.1997 ОСОБА_1 на підставі рішення Чорноземненської сільської ради народних депутатів від 25.12.1992 та рішення Якимівської районної Ради народних депутатів Якимівського районну Запорізької області від 12.04.1997 № 3 надана у постійне користування земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 50,0 га, що розташована на території Чорноземненської сільської Ради народних депутатів. ОСОБА_1 було створено і зареєстровано С(Ф)Г «Риск». Згодом, між членами фермерського господарства частина відповідної земельної ділянки була розпайована, про що свідчить розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації від 13.02.2007. Відповідно до змісту Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, а саме в графі «Зміни в землекористуванні», на праві постійного користування С(Ф)Г «Риск» залишилась земельна ділянка площею 14,45 га, яка є предметом спору у даній справі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією, а на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю. Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України. Як встановлено в ч. 2 ст. 4 цього Закону земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. За приписами ст. 141 ЗК України право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві. Підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). Також, земельне законодавство (як чинне на момент створення С(Ф)Г «Риск», так і на теперішній час) не містить такої підстави припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, як смерть громадянина засновника селянського (фермерського) господарства. Поряд із цим, під час розгляду справи № 922/989/18 колегія суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку, що у разі смерті громадянина засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення цього господарства. Право постійного користування земельною ділянкою отриманою засновником фермерського господарства для його створення виникає у такого господарства автоматично після його державної реєстрації саме на підставі норм законодавства та не потребує з боку фермерського господарства та уповноважених органів держави додаткових дій. В такий спосіб зазначене право належить фермерському господарству та може захищатися ним, у тому числі у судовому порядку. Також відповідач 1 зазначає, що обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. З позовної заяви не вбачається порушення прав позивача з боку відповідачів, зокрема, позивачем не надано доказів вчинення відповідачами дій, які б свідчили про порушення права землекористування позивача, відсутні листи, інші письмові докази з цього приводу. Також, позивачем не наведено обставин перешкоджання у користуванні земельною ділянкою. Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області не приймались рішення щодо поділу, виділу, передання прав на земельну ділянку іншим особам, тощо. При вирішені даної справи відповідач 1 просить також суд врахувати, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 18.01.2018 № 8-2302/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» Якимівській селищній раді Якимівського району Запорізької області передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності. Відповідно до акту приймання-передачі від 21.12.2018 Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області передало із державної власності, а Якимівська селищна рада Якимівського району Запорізької області прийняла у комунальну власність земельні ділянки загальною площею 7794,6845га. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на теперішній час право комунальної власності зареєстровано. На підставі вище викладеного, відповідач 1 просить суд в позові відмовити повністю.

Розглянувши зібрані у справі докази, суд

УСТАНОВИВ

Рішенням Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів від 25.12.1992 № 3 та рішенням Якимівської районної Ради Народних депутатів Якимівського району Запорізької області від 12.04.1997 № 3 ОСОБА_1 надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка площею 50,0 га, розташована на території Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів.

На підставі рішення Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів від 25.12.1992 № 3 та рішення Якимівської районної Ради Народних депутатів Якимівського району Запорізької області від 12.04.1997 № 3 ОСОБА_1 виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, згідно з яким ОСОБА_1 надана у постійне користування земельна ділянка площею 50,0 га, розташована на території Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів в межах згідно з планом землекористування, для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт виданий 01.10.1997 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 15.

Як з`ясовано судом в ході вирішення справи, в 1993 році ОСОБА_1 , як засновником, створено Селянське (фермерське) господарство «Риск» (ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності в ), яке зареєстровано розпорядженням Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області № 510 від 07.09.1993, про що зроблено запис в журналі обліку реєстрації за № 29.

07.09.1993 в Журналі обліку реєстраційних справ суб`єктів підприємницької діяльності юридичних осіб зареєстрований Статут Селянського (фермерського) господарства «Риск» за номером реєстраційної справи 02140834Ю0030029.

За змістом п., п. 1.2, 1.3 Статуту С(Ф)Г «Риск» в другій редакції від 2003 року ОСОБА_1 був засновником та єдиним власником господарства. Членами господарства були: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згодом, як свідчать розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації № 108 від 13.02.2007 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність членам фермерського господарства «Риск» ОСОБА_6 , ОСОБА_4 із земель фермерського господарства «Риск» Чорноземенської сільської ради» та № 531 від 05.11.2012 «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку членам фермерського господарства, яка раніше перебувала у постійному користуванні для ведення фермерського господарства із земель СФГ «Риск» на території Чорноземенської сільської ради» між членами С(Ф)Г «Риск» частина земельної ділянки, надана у постійне користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, була розпайована.

Відповідно до розділу «Зміни в землекористуванні» Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031 на праві постійного користування С(Ф)Г «Риск» залишилась земельна ділянка площею 14,45 га.

З наданого до матеріалів справи Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 03.08.2018 встановлено, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п., п. 1.2, 1.4 Статуту С(Ф)Г «Риск» в новій редакції від 2019 року засновником господарства є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Членами господарства є члени сім`ї засновника: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Майно С(Ф)Г «Риск» успадковане учасником фермерського господарства ОСОБА_2 , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.03.2019, спадкова справа № 185/2018, зареєстрована в реєстрі за № 489.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 12.03.2019 спадщина, на яку воно видане, складається з майнових прав на С(Ф)Г «Риск», , АДРЕСА_1 .

Як зазначає в позовній заяві позивач, земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, яка входила до складу земель, що надавалися ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 01.10.1997 серії ІІ-ЗП № 0031 та які передавалися у користування С(Ф)Г «Риск», не була успадкована учасниками фермерського господарства, оскільки відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 21.12.2018 № 8-2302/15-18 СГ за актом приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 спірну земельну ділянку передано Якимівській селищній раді Якимівського району Запорізької області. Рішенням Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 18.01.2019 № 51 земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0016 зареєстровано за Якимівською селищною радою.

Предметом позову у даній справі є визнання за Селянським (фермерським) господарством «Риск» в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, що розташована на території Чорноземненської сільської ради.

Позивач вважає, що визнання за Селянським (фермерським) господарством «Риск» в порядку спадкування права постійного користування спірною земельною ділянкою забезпечує йому реальний правовий захист на користування цією земельною ділянкою та надає можливість переоформлення права користування земельною ділянкою і є належним правовим заходом захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно статті 14 Конституції України землі є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 13 Конституції України, серед іншого, визначає, що земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ч., ч. 1, 2 ст. 92 Земельного кодексу України в чинній редакції (надалі ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Цією ж статтею визначено чіткий перелік суб`єктів, що набувають право постійного користування земельною ділянкою. Передача земельної ділянки у постійне користування громадянам чи юридичним особам приватного права не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-17/2005 (22.09.2005 № 5-рп/2005) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавства, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою;

Положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України та пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність.

Відповідно до положень Закону України від 06.09.2012 № 5245-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності, чи на яких розташовані об`єкти нерухомого майна комунальної власності, є землями державної власності.

Матеріали справи свідчать, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Чорноземенської сільської ради Якимівського району Запорізької області поза межами населеного пункту, а тому, в силу підпункту г) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, ця земельна ділянка перебувала у державній власності.

Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 01 лютого 2018 року забезпечує формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 ЗК України.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 18.01.2018 № 8-2302/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» Якимівській селищній раді Якимівського району Запорізької області передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 22.12.2018 Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області передало із державної власності, а Якимівська селищна рада Якимівського району Запорізької області прийняла у комунальну власність земельні ділянки загальною площею 7794,6845 га.

Рішенням Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 18.01.2019 № 51 вирішено прийняти до комунальної власності Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 7794,6845 га, які розташовані на території Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області за межами населених пунктів, згідно з Додатком 1; оформити речове право на земельні ділянки згідно діючого законодавства.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельні ділянки загальною площею 7794,6845 га зареєстровано 18.03.2019 за Якимівською селищною радою Якимівського району Запорізької області.

Таким чином, з 18.03.2019 повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою, яка є предметом у даній справі, належать Якимівській селищній раді Якимівського району Запорізької області (відповідач 2 у справі).

Зазначене також підтверджується наданими суду поясненнями Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (відповідача 1 у справі).

Згідно із ч. 1 ст. 51 ЗК України (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень ст. 7 ЗК України (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск») користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. (ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск»)

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у складі земельної ділянки площею 50,0 га, яка розташована на території Чорноземенської сільської ради, зазначена земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалась ОСОБА_1 не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові засновникові селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ч., ч. 1, 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск», який втратив чинність 29.07.2003 з моменту набрання чинності Законом України від 19.06.2003 № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

З наведеного слідує висновок, що законодавством, чинним на момент створення С(Ф)Г «Риск», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянським (фермерським) господарством як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого господарства.

19.06.2003 прийнято Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі за текстом Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону № 937-IV).

Отже, і станом на теперішній час можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у ст. 42 ГК України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

З системного аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV слідує висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Згідно із ч. 1 ст. 92 ЗК України (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск») право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (ч. 2 ст. 92 цього Кодексу).

Таким чином, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. При цьому, суд зауважує, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 ЗК України (в редакції на момент смерті ОСОБА_1 ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (в редакції на момент створення С(Ф)Г «Риск») право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

У земельному законодавстві (як чинному на момент створення С(Ф)Г «Риск», так і сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина засновника селянського (фермерського) господарства відсутня. Така законодавча позиція зумовлена тим, що правове становище селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

З наведеного слідує, що у разі смерті громадянина засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, наданою засновнику саме для ведення фермерського господарства, в тому числі право постійного користування земельною ділянкою, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігаються за фермерським господарством, до якого вони перейшло після створення фермерського господарства, до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Як встановлено судом з матеріалів справи, на підставі рішення Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів від 25.12.1992 № 3 та рішення Якимівської районної Ради Народних депутатів Якимівського району Запорізької області від 12.04.1997 № 3 ОСОБА_1 виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, згідно з яким ОСОБА_1 надана у постійне користування земельна ділянка площею 50,0 га, розташована на території Чорноземненської сільської Ради Народних депутатів в межах згідно з планом землекористування, для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт виданий 01.10.1997 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 15.

В 1993 році ОСОБА_1 , як засновником, створено Селянське (фермерське) господарство «Риск», яке зареєстровано розпорядженням Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області № 510 від 07.09.1993, про що зроблено запис в журналі обліку реєстрації за № 29.

Відповідно до положень Статуту С(Ф)Г «Риск» в другій редакції від 2003 року ОСОБА_1 був засновником та єдиним власником господарства.

В подальшому між членами С(Ф)Г «Риск» частина земельної ділянки, надана у постійне користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, була розпайована.

Відповідно до розділу «Зміни в землекористуванні» Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031 на праві постійного користування С(Ф)Г «Риск» залишилась земельна ділянка площею 14,45 га.

За таких обставин, з урахуванням раніше викладених висновків, у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації С(Ф)Г «Риск» воно набуло права та обов`язки землекористувача щодо цієї земельної ділянки.

Таким чином, зі смертю ОСОБА_1 , якому спірна земельна ділянка у складі земельної ділянки площею 50,0 га, яка розташована на території Чорноземенської сільської ради, надавалася на праві постійного користування згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ЗП № 0031, таке право не є таким, що припинилось.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вже зазначалося раніше, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України , перелік яких є вичерпним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 (провадження 12-205гс19).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)

За таких обставин, судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, яка розташована на території Чорноземненської сільської ради, на теперішній час знаходиться у правомірному володінні і користуванні С(Ф)Г «Риск» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 0031 від 01.10.1997, виданого ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства.

При вирішенні спору у даній справі суд вважає за необхідне врахувати наступне.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. (ст. 45 ГПК України) Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

На позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду. (частина перша статті 16 ЦК України).

При цьому, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.

З встановлених судом обставин даної справи не вбачається порушення прав С(Ф)Г «Риск» з боку Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, зокрема, позивачем не надано доказів вчинення відповідачами 1 і 2 дій, які б свідчили про порушення права землекористування позивача, відсутні листи, інші письмові докази з цього приводу. Також, позивачем не наведено обставин перешкоджання йому у користуванні земельною ділянкою відповідачами 1 і 2 або будь-якою іншою особою.

Як свідчать матеріали справи ані Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, ані Якимівською селищною радою Якимівського району Запорізької області не приймались рішення щодо поділу, виділу, передання прав на спірну земельну ділянку іншим особам, тощо.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, порушення його прав та охоронюваних законом інтересів або їх оспорення відповідачами 1 і 2 або будь-якою третьою особою.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Суд визнає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування заявлених ним вимог, не знайшли свого підтвердження за встановлених судом обставин, що склались між сторонами.

Заперечення відповідача 1 на заявлені позовні вимоги враховані судом при вирішенні даного спору.

Враховуючи вище наведене, в задоволені позову відмовляється повністю.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідачів 1 і 2 витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (згідно попереднього орієнтовного розрахунку), то приймаючи до уваги положення ч. 4 ст. 129 ГПК України стосовно розподілу інших судових витрат, витрати на правничу допомогу залишаються за позивачем оскільки судом відмовлено в задоволені позову.

Керуючись ст., ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову Селянського (фермерського) господарства «Риск», с. Шевченко Якимівського району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя і до Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області про визнання за Селянським (фермерським) господарством «Риск» в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :12:004:0016, площею 14,8699 га, що розташована на території Чорноземненської сільської ради, відмовити повністю.

Повне судове рішення складено « 24» травня 2021 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.