ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Справа № 915/1619/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Кнауб А.А.;

та представника позивача Михайловського Д.С.,

представники відповідача-1 та відповідача-2 у засідання не з?явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1619/20

за позовом акціонерного товариства "МетаБанк",

ІНФОРМАЦІЯ_1;

до відповідачів:

1) ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

2) ОСОБА_2 ,

АДРЕСА_2 ;

про стягнення в солідарному порядку грошових коштів у загальній сумі 8515 грн. 85 коп.

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство "МетаБанк" (далі - Банк) звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку грошових коштів у загальній сумі 8515 грн. 85 коп., із яких: 5667 грн. 25 коп. ? інфляційні втрати, 2848 грн. 60 коп. ? 3 % річних.

Позов мотивовано невиконанням відповідачами рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2008 у справі № 2-1006, яким стягнуто в солідарному порядку з підприємця ОСОБА_3 (підприємницьку діяльність котрої у подальшому припинено), як позичальника за укладеним з Банком кредитним договором від 08.02.2007 № 32-28-07/0011-МК (далі ? кредитний договір), та ОСОБА_2 , який, згідно укладеного ним з Банком договору поруки від 08.02.2007 поручився за виконання підприємцем ОСОБА_3 зобов?язань за кредитним договором, заборгованість за кредитним договором у сумі 32570 грн. 38 коп.

У зв?язку з викладеними обставинами Банком на суму указаної вище заборгованості за період невиконання судового рішення здійснені нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Банк також просить про стягнення з відповідачів грошових коштів на відшкодування судових витрат з оплати позовної заяви судовим збором.

У відповідності до ч. 6 ст. 176 ГПК України судом листами від 04.01.2021 запитано у Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному демографічному реєстрі відносно відповідачів.

Відповіді на указані запити, оформлені листами від 12.01.2021 № 4801.4-121/4801.4-21 та від 12.01.2021№ 4801.4-122/4801.4-21, надійшли до суду 18.01.2021 (вх. №№ 711/21, 712/21). За результатами отриманої судом інформації встановлено, що справа підсудна Господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою від 21.01.2021 відкрито провадження в даній справі, вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів, а також призначено підготовче засідання на 24.02.2021.

Окрім направлення ухвали, судом 21.01.2021 повідомлено ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі № 915/1619/20 повідомленням про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме.

Суд також зауважує, що інформація щодо даної справи та судові рішення в даній справі у визначеному законодавством порядку та строки оприлюднені на офіційному веб-порталі судової влади України та в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Ухвалою суду від 24.02.2021, занесеною до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 20.04.2021.

Ухвалою від 20.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.05.2021.

Згаданою вище ухвалою від 21.01.2021 встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України, - п?ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Повідомлення ОСОБА_1 про відкриття провадження в даній справі опубліковане 21.01.2021.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 ГПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, в даному випадку належить вважати, що ОСОБА_1 отримано ухвалу про відкриття провадження в даній справі 21.01.2021, а отже, відповідачка мала право на подання відзиву на позов у строк до 05.02.2021 включно.

В указаний строк від ОСОБА_1 відзив на позовну заяву або інші документи по суті справи не надійшли.

Поштове відправлення з ухвалою суду від 21.01.2021, направлене на адресу відповідача-2 ОСОБА_2 , указану в листі відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, повернуте до суду поштовим відділенням з відміткою від 26.01.2021 про відсутність адресата за вказаною адресою.

У відповідності до ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, датою вручення відповідачу-2 ухвали від 21.01.2021 належить вважати 26.01.2021; отже, ОСОБА_2 мав право на подання відзиву на позовну заяву у строк до 08.02.2021 включно.

В указаний строк від ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не надійшов.

Ураховуючи викладені обставини, а також те, що відповідачі не скористалися своїм правом подання відзиву на позовну заяву або інших документів по суті справи, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Суд також звертає увагу на те, що представник відповідача ОСОБА_2 19.03.2021 ознайомився з матеріалами справи, після чого лише через 32 дні (20.04.2021) від відповідача-2 надійшла заява, зареєстрована в суді 20.04.2021 вх. № 5907/21, про закриття провадження в даній справі.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 не є юридичною особою або фізичною особою-підприємцем і спір у даній справі не пов?язаний з правочином, а пов?язаний з рішенням суду та наслідками його невиконання. У зв?язку з такими обставинами, на думку відповідача-2, провадження в даній справі підлягає закриттю в порядку п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, згідно якого господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Крім того, в заяві викладена позиція відповідача-2 про те, що в позові ставиться питання про стягнення інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2008 у справі № 2-1006/2008; натомість в мотивувальній частині та в частині наведеної судової практики позивач посилається на невиконання кредитного договору та договору поруки, що взагалі є іншою підставою та іншим способом захисту. На думку відповідача-2, посилання на виконання кредитного договору та договору поруки є помилковим, так як Банк навіть не додає відповідних доказів (договорів), а додає лише рішення суду, яке є підставою для правового реагування. Відповідач-2 також зазначає про пропуск Банком строку позовної давності, що є підставою відмови в задоволенні позову.

Указані вище доводи фактично є відзивом на позовну заяву, поданим за межами встановленого судом строку без заявлення клопотання про поновлення такого строку. У зв?язку з цим зазначені доводи судом не розглядаються. Суд також звертає увагу на те, що, хоча в заяві і міститься посилання на пропуск позивачем строку позовної давності, прохальна частина заяви не містить заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Ураховуючи викладене, заява від 20.04.2021 розглядається судом лише в межах клопотання про закриття провадження у справі.

Вислухавши представника Банку, який просив суд задовольнити позовну заяву з викладених у ній підстав, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2008 у справі № 2-1006 задоволено позов акціонерного банку (АБ) "Металург" та вирішено стягнути з фізичної особи-підприємця Мартинко Т.М. та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у сумі 32570 грн. 38 коп., судовий збір у сумі 325 грн. 70 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення у сумі 30 грн., а загалом кошти в сумі 32926 грн. 08 коп.

В указаному рішенні судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

08.02.2007 між АБ "Металург" та ОСОБА_1 (позичальником) укладений кредитний договір № 32-28-07/0011-МК, відповідно до якого Банк надав позичальнику для здійснення поточної підприємницької діяльності З0000 грн. зі строком повернення до 05.02.2009 та сплатою за користування коштами 28 % річних.

На забезпечення виконання указаного договору 08.02.2007 між Банком та ОСОБА_2 (поручителем) укладено договір поруки № 32-28-07/0011-МЕ, згідно п. 1 якого поручитель брав на себе зобов?язання як солідарний боржник відповідати за неналежне виконання позичальником своїх зобов?язань перед Банком по кредитному договору.

Судом також встановлено, що позичальник не виконав належним чином свої зобов?язання, внаслідок чого виникла заборгованість перед Банком на загальну суму 32570 грн. 30 коп.

Указане рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19.02.2009, набрало законної сили в порядку, визначеному чинним законодавством, та є преюдиційним при вирішення спору в даній справі в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У подальшому 07.08.2014 відповідачем-1 ( ОСОБА_1 ) була припинена господарська діяльність, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

У відповідності до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов?язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб?єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб?єктів підприємницької діяльності) її зобов?язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов?язаннями, пов?язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Згідно ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб?єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відтак, з дати набрання чинності ГПК України в указаній вище редакції, а саме, з 15.12.2017, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб?єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов?язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Аналіз змісту та підстав даного позову свідчить про те, що даний спір виник з підстав неналежного виконання ОСОБА_1 , яка на час виникнення спору була зареєстрованою як фізична особа-підприємець, умов укладеного з Банком кредитного договору, належне виконання зобов?язань позичальника за котрим забезпечене порукою ОСОБА_2 .

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України в редакції, що набрала чинності 15.12.2017, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв?язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов?язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, на даний час господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов?язання, якщо сторонами цього основного зобов?язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб?єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов?язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб?єктний склад основного зобов?язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 415/2542/15-ц.

Ураховуючи викладене, а також те, що відносини між сторонами виникли на підставі господарського договору і між сторонами досі існують господарські зобов?язання, суд визнає, що Банк правомірно звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом у даній справі.

Викладене також є підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_2 про закриття провадження в даній справі.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також статуту позивача, останній є правонаступником АБ "Металург".

За твердженнями позивача, не спростованими відповідачами, станом на день звернення Банку до суду з позовом у даній справі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2008 у справі № 2-1006 не виконане, кошти в сумі 32570 грн. 38 коп. Банку не сплачені.

У зв?язку з викладеними обставинами позивачем на суму непогашеної заборгованості за договором донараховано інфляційні втрати та 3% річних, стягнення яких є предметом спору в даній справі.

Законодавством визначено, що зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

При цьому чинне законодавство не пов?язує припинення грошового зобов?язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, або з відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Оскільки стягнення боргу за рішенням суду не є належним виконанням грошового зобов?язання, то до фактичного перерахування грошових коштів позивачу або зміни способу виконання рішення грошове зобов?язання не втрачає свого правового статусу, не змінює походження та підстав виникнення і не припиняється.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов?язання.

Судом встановлено, що донарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснене позивачем на суму непогашеної заборгованості за договором, визнаної підлягаючою до стягнення рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2008 у справі № 2-1006, а саме, на суму 32570 грн. 38 коп. - основний борг.

Ураховуючи викладене, нарахування позивачем 3 % річних за період прострочення 01.01.2018-30.11.2020 та інфляційних втрат за період січень 2018 року-листопад 2020 року суд визнає обґрунтованим та підставним.

Поданий позивачем розрахунок 3 % річних у сумі 2848 грн. 60 грн., суд визнає арифметично вірним та таким, що виконаний у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а указану вище суму суд визнає підлягаючою до стягнення з відповідачів.

Разом із тим, при перевірці за допомогою програми "IpLex" правильності розрахунку інфляційних втрат судом з?ясовано, що указані нарахування за період січень 2018 року-листопад 2020 року складають більшу, ніж вказано позивачем суму ? 6142 грн. 78 коп.

Разом із тим, з урахуванням закріпленого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд визнає підлягаючою до стягнення з відповідача заявлену позивачем суму інфляційних втрат ? 5667 грн. 25 коп.

Таким чином, позов Банку належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного.

Господарським процесуальним законодавством передбачено покладання судових витрат, зокрема, витрат на оплату позовної заяви судовим збором, у разі задоволення позову, на відповідача (ст. 129 ГПК України).

Отже, відшкодування витрат Банку на оплату позовної заяви судовим збором, згідно з платіжним дорученням від 23.12.2020 № 2315/1 на суму 2102 грн., належить покласти на відповідачів.

У судовому засіданні 19.05.2021, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236- 238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити в задоволення заяви ОСОБА_2 про закриття провадження в даній справі.

2. Позов акціонерного товариства "МетаБанк" задовольнити.

3. Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь акціонерного товариства "МетаБанк", пр. Металургів, 30, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код 20496061, грошові кошти у загальній сумі 8515 (вісім тисяч п?ятсот п?ятнадцять) грн. 85 коп., із яких: 2848 (дві тисячі вісімсот сорок вісім) 60 коп. - 3 % річних; 5667 (п?ять тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 25 коп. - інфляційні втрати, а також грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2021.

Суддя Т.М. Давченко