ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2021 р. Справа№ 910/14963/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БТІ-Столиця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 (суддя Паламар П.І.)

а позовом Фізичної особи-підприємця Подлесної Марини Миколаївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БТІ-Столиця"

про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 37128,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Подлесна Марина Миколаївна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 37128,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем обов`язку повернути гарантійний платіж у розмірі 24780 грн та частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р. у розмірі 11990,33 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 позов Фізичної особи-підприємця Подлесної Марини Миколаївни задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» на користь Фізичної особи-підприємця Подлесної Марини Миколаївни 36 770,33 грн боргу, 358,66 грн три проценти річних з простроченої суми, 2102 грн. витрат по оплаті судового збору.

Судом встановлено, що позивач набув права вимагати від відповідача повернення 24780 грн гарантійного платежу, а сплачена позивачем частина орендної плати у розмірі 11990,33 грн за період 17-31 березня 2020 р. одержана відповідачем безпідставно, при цьому доказів повернення відповідачем позивачеві вказаних сум суду не надано.

Відтак, оскаржуване рішення мотивоване тим, що оскільки відповідач прострочив зобов`язання з повернення грошових коштів, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 622, 625, 1212 ЦК України підлягає стягненню 36770,33 грн боргу (24780+11990,33), 358,66 грн три проценти річних з простроченої суми.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 та ухвалити нове рішення, у якому в задоволені позовних вимог ФОП - Подлесної М.М., в частині стягнення боргу з Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» відмовити частково, за виключення суми 11990 грн 33 коп. у якості переплати за користуванням об`єктом оренди у березні 2020 року, що визнається відповідачем.

Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступних тверджень:

- судом першої інстанції не було взято до уваги те, що акт приймання-передачі складено між позивачем та невідомою особою Гилевим Р.Л., який працює завгоспом у ТОВ «Ростекс» та який у штатному розписі відповідача відсутній, тому апелянт переконаний, що належного повернення нежитлового приміщення здійснено не було;

- скаржник зазначає, що відеозапис з об`єкта оренди не може свідчити про звільнення орендарем нежитлового приміщення, оскільки п. 3.2. Договору чітко містить положення, що строк оренди не може вважатися закінченим до моменту фактичного повернення приміщення та підписання акту його повернення;

- апелянт переконаний, що листами-відповідями вих.. №200529/1 від 29.05.2020 р. та вих. №200706/1 від 06.07.2020 р. позивачу було повідомлено про визнання за ним часткової переплати за користування об`єктом оренди у березні 2020 року у сумі 11 990,33 грн з подальшою сплатою таких грошових коштів частинами до кінця року, з підстав запровадження зі сторони держави карантинних обмежень спричинених гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

03.03.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А. І., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

29.03.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, позивач наполягає, що відповідачем свідомо не підписувався акт прийому - передачі приміщення та чинились перешкоди позивачу для припинення дії договору та оформлення вказаного акту.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06 травня 2019 р. між сторонами по справі був укладений договір суборенди нерухомого майна № 180513/О-1, згідно з яким відповідач (орендодавець) зобов`язався передати позивачці (орендарю) в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 70,8 м2, у т.ч. місця загального користування 11,8 м2 розташовані на третьому поверсі в адміністративній будівлі з вбудованими приміщеннями (каб. 303) по вул. Кирилівській, 121-А у м. Києві, а позивачка - прийняти вищевказане приміщення та сплачувати за його користування орендну плату, комунальні послуги та забезпечувальний платіж.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2., 4.3. договору ціна договору розраховується як сума усіх платежів, які зобов`язаний сплатити та уже сплатив орендар за період дії даного договору, у т.ч. фіксованих платежів, які орендар сплачує безпосередньо за саме право використання приміщенні незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (надалі орендна плата та/або орендний платіж), а також інших платежів, що виникають з умов договору.

Розрахунок розміру орендної плати здійснюється шляхом множення вартості оренди одного квадратного метра на площу орендованого приміщення 70,8 м2.

Розмір орендної плати з одного квадратного метра становить 350 грн. за один місяць, відповідно з об`єкта оренди в цілому орендна плата становить 24780 грн. за один місяць без урахування ПДВ.

Згідно з п.п. 5.1. договору орендар починаючи з дати підписання акту передачі за цим договором повинен щомісяця відшкодовувати витрати на комунальні послуги (за послуги з електро- та теплопостачання) на підставі рахунків, виставлених орендодавцем, не пізніше 10-ти календарних днів після отримання відповідних рахунків.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним:

- всупереч умов указаного договору відповідач після закінчення строку дії договору та повернення орендованого приміщення 14 травня 2020 р. відповідач не повернув суму забезпечувального платежу у розмірі 24780 грн, який був сплачений позивачем при укладанні указаного договору, разом з тим позивачем на виконання умов договору суборенди було перераховано відповідачу в рахунок оренди приміщення за березень 2020 року 24780 грн;

- позивач також посилається на те, що через запровадження карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), протягом 17 березня-13 травня 2020 року був позбавлений можливості користуватись орендованим приміщенням.

З наведених підстав позивач просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 36 770,33 грн боргу, з яких: 24 780 грн гарантійного платежу, 11 990,33 грн частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р., протягом якого не користувався об`єктом оренди.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву визнав в частині стягнення 11990,33 грн, однак заперечив проти стягнення 24780 грн гарантійного платежу, оскільки указану суму було зараховано в погашення експлуатаційних витрат понесених ним за 55 календарних днів погодженого періоду звільнення орендаря від сплати орендної плати. Також відповідач вказав, що орендоване приміщення на підставі акту-приймання передачі йому повернуто не було, а поданий позивачем акт прийому-передачі приміщень від 14 травня 2020 р. з його боку не був підписаний уповноваженою особою. Наведені аргументи висвітлені також в апеляційній скарзі відповідача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України взяті на себе зобов`язання не виконав, за поставлений товар своєчасно та в повному обсязі не розрахувався, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача визнані обґрунтованими та задоволено оскаржуваним рішенням в повному обсязі.

З вказаним висновком суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Щодо вимоги позивача про стягнення 24 780 грн гарантійного платежу.

Відповідно до умов п.п. 4.4., 4.5. договору орендар протягом 3-х банківських днів з моменту укладення договору зобов`язаний сплатити забезпечувальний платіж та орендну плату за перший місяць оренди. Забезпечувальний платіж сплачується у розмірі орендної плати за один місяць оренди.

З умов розділу 3 договору вбачається, що строк дії договору оренди встановлений з моменту його підписання і діє протягом 12 календарних місяців з дня підписання акту прийому-передачі приміщення. Строк оренди закінчується, якщо він не буде продовжений сторонами шляхом укладення письмової угоди чи достроково припинений відповідно до умов цього договору через 12 календарних місяців з початку обліку періоду оренди, але не раніше фактичного повернення приміщень та підписання акту повернення приміщень.

Відповідно до умов п. 7.2.7. договору орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди орендодавцю у встановлений цим договором строк і в належному стані.

Суд першої інстанції вказав, що поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві, актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 13 травня 2019 р., платіжним дорученням № 712 від 7 травня 2019 р. стверджується факт передачі відповідачем позивачу орендованого майна в оренду, а також сплати останньою 24780 грн забезпечувального платежу згідно договору.

Крім того, суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що орендоване приміщення було передано позивачу 13 травня 2019 р., то строк дії спірного договору закінчився 13 травня 2020 р, актом прийому-передачі приміщень від 14 травня 2020 р., поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві, підтверджується факт повернення позивачем відповідачу орендованого майна.

Вказані висновки колегія суддів сприймає критично з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції досліджено наявний в матеріалах справи (а.с. 26) акт прийому-передачі приміщень від 14 травня 2020 р та встановлено, що вказаний акт з боку відповідача не був підписаний уповноваженою особою, зокрема в графі підпису підпис вказаної в акті уповноваженої особи ОСОБА_2 відсутній, натомість нижче міститься відмітка «завхоз ОСОБА_1».

У своїй апеляційній скарзі, а також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач стверджує, що особа ОСОБА_1 працює завгоспом у ТОВ «Ростекс» та у штатному розписі відсутній, на підтвердження чого також надає копію штатного розпису Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» (а.с.164).

Разом з тим, суд наголошує, що у своєму відзиві позивач зазначає, що відповідачем свідомо не підписувався акт прийому - передачі приміщення та чинились перешкоди позивачу для припинення дії договору та оформлення вказаного акту, та наполягає, що такий доказ був прийнятий судом першої інстанції.

Однак оскільки наданий позивачем акт прийому-передачі приміщень від 14 травня 2020 р не підписаний уповноваженим представником відповідача, то судова колегія не вбачає за можливе погодитись з висновком суду про те, що ним, а також поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві, підтверджується факт повернення позивачем відповідачу орендованого майна.

Колегія суддів визнає такий висновок необґрунтованим, оскільки він не ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах.

Відтак, оскільки орендоване приміщення на підставі акту-приймання передачі відповідачеві повернуто не було, то у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача повернення 24780 грн гарантійного платежу.

Судом апеляційної інстанції враховано всі інші доводи сторін, однак вони не спростовують вищевказаного висновку.

Щодо 11 990,33 грн частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р., протягом якого не користувався об`єктом оренди, колегія суддів встановила наступне.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилається на те, що через запровадження карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), протягом 17 березня-13 травня 2020 року він був позбавлений можливості користуватись орендованим приміщенням, а тому заявлено вимогу про стягнення з відповідача 11990,33 грн частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р., протягом якого позивач не користувалася об`єктом оренди.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 р. на всій території України установлено карантин.

Відповідно до п. 14 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційну до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Відповідно до умов п. 1.3. договору орендар зобов`язується використовувати приміщення виключно за його цільовим призначенням, а саме розміщення орендарем на об`єкті оренди офісу для здійснення своєї господарської діяльності.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що підприємницька діяльність позивача пов`язана з діяльністю туристичних агентств.

Відповідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 290-р від 16 березня 2020 р. на усій території України з 12 березня-24 квітня 2020 року встановлено карантин та тимчасово закрито з 17 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. пункти пропуску (пункти контролю) через державний кордон для міжнародного пасажирського залізничного, повітряного, автомобільного (для автобусів) сполучення.

З вказаного вбачається, що підприємницька діяльність позивача з використання спірного майна протягом 17 березня-13 травня 2020 року була обмежена.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

З листа № 200331/2 від 31 березня 2020 р. вбачається та сторонами не заперечується, що відповідач на період з 17 березня 2020 р. до закінчення карантинних заходів у м. Києві звільнив позивача від сплати орендної плати за договором.

Відтак, в цій частині колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що сплачена позивачем частина орендної плати у розмірі 11990,33 грн за період 17-31 березня 2020 р. одержана відповідачем безпідставно, а тому підлягає поверненню. Крім того, вказане визнається самим відповідачем.

Листом № 13052020/1 від 13 травня 2020 р. позивачка пред`явила відповідачу вимогу про повернення суми частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р. у розмірі 11990,33 грн, доказів повернення відповідачем позивачці вказаних сум матеріали справи не містять.

При цьому, відповідач як на стадії розгляду справи в судів першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення проти повернення частини орендної плати у розмірі 11990,33 грн за період 17-31 березня 2020 р. не заперечував.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача частини орендної плати у розмірі 11 990,33 грн за період 17-31 березня 2020 р є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення 3 % річних від простроченої суми судова колегія зазначає наступне.

Так, листом № 13052020/1 від 13 травня 2020 р. позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення суми частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р. у розмірі 11990,33 грн.

За змістом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів повернення суми частини сплаченої орендної плати позивачеві матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на висновки колегії суддів про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо повернення позивачеві суми частини сплаченої орендної плати за період 17-31 березня 2020 р. у розмірі 11990,33 грн, оскільки відповідач не повернув позивачеві вказаної суми боргу, що відповідачем і не заперечується, вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми є обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення в сумі 116,95 грн відповідно до перерахунку апеляційного суду.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків:

- оскільки наявний в матеріалах справи акт прийому-передачі приміщень від 14 травня 2020 в силу процесуальних приписів не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження факту повернення позивачем відповідачу орендованого майна, то обґрунтованим є висновок, що орендоване приміщення на підставі вказаного акту відповідачеві повернуто не було, відтак у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача повернення 24780 грн гарантійного платежу, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають;

- при цьому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача частини орендної плати у розмірі 11 990,33 грн за період 17-31 березня 2020 р є обґрунтованими, визнаються відповідачем та підлягають задоволенню;

- з огляду на прострочення відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 11 990,33 грн, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 116,95 грн три проценти річних з простроченої суми.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, судова колегія дійшла висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З огляду на викладене, оцінивши обставини у справі в їх сукупності, за результатами перегляду оскаржуваного рішення Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню.

При цьому, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» підлягає задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/14963/20 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов Фізичної особи-підприємця Подлесної Марини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» про стягнення боргу - задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БТІ-Столиця» (04201, м. Київ, вул. Бережанська, 12Б, код 40668604) на користь Фізичної особи-підприємця Подлесної Марини Миколаївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11 990,33 грн орендної плати за період 17-31 березня 2020 р., 116,95 грн 3 % річних з простроченої суми та 685,43 грн витрат по оплаті судового збору.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 910/14963/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов