ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Справа№ 911/378/17 (911/2510/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.,

представника відповідача Старовойтової Ю.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області

від 20.01.2021 (повний текст складено 15.03.2021, суддя Лопатін А.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"

про стягнення 8349355,32 грн

в межах справи № 911/378/17

за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" (ідентифікаційний код 31476318)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2021 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 7109028,39 грн, основного боргу, 68078,14 грн пені, 240776,21 грн 3% річних, 318623,81 грн інфляційних втрат та 125238,28 грн судового збору; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 612703,25 грн, прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги щодо стягнення пені в розмірі 612703,25 грн задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові прийнято з порушенням норм матеріального права, ст.ст. 549-552, 599 Цивільного кодексу України та процесуального права, ст. 236, 238, 239 Господарського процесуального кодексу України без дослідження усіх істотних обставин справи. Так, за твердженням позивача, суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині рішення підстави для зменшення пені, норми права, якими суд керувався та мотиви їх застосування при зменшенні пені. В той же час, уклавши договір, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого природного газу, а також в разі його порушення - сплатити пеню у визначеному договором розмірі. При вирішенні питання щодо зменшення пені, суд повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення та врахувати при цьому інтереси позивача. На переконання позивача, суд першої інстанції не врахував ступень виконання боржником зобов`язання щодо сплати основного боргу, який не сплачувався близько трьох років, невеликий розмір нарахованих штрафних санкцій, а також інтерес позивача, який полягає в тому, що НАК "Нафтогаз" як гарантований постачальник не може відмовитись від постачання газу та не себе зобов`язання своєчасного розрахунку з газовидобувними підприємствами.

Також, суд першої інстанції не дослідив майновий стан сторін, як боржника так і кредитора, а також обставини, що зумовили прострочення виконання зобов`язання.

Позивач зазначає, що протягом 2017-2020 років мав значну дебіторську заборгованість, а відтак і нестачу коштів для здійснення поточної діяльності, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів. Несвоєчасність оплати контрагентами перешкоджає виконанню покладених Державою на позивача обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів, зарахування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального сезону. При цьому, Держава, поклавши спеціальні обов`язки на НАК "Нафтогаз" з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, тим самим спричиняючи збитки.

В той же час, позивач зазначає, що збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, а відповідач не обмежений у способах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Позивач також зазначає, що цивільне законодавство надає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, при цьому таке право передбачає саме зменшення розміру неустойки, а не звільнення від сплати взагалі, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14, а також у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №202/3351/14-ц.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 25.05.2021.

Відповідач подав відзив, в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2021 залишити без змін.

Так, відповідач зазначає, що несвоєчасна сплата за поставлений природний газ перед позивачем сталось не з його вини, оскільки підприємство за основним видом своєї діяльності є виробником теплової енергії та надає послуги з опалення та постачання гарячої води для населення, бюджетних та інших організацій міста Славутич, тобто має соціально важливе значення. Єдиним джерелом для сплати за поставлений природний газ є кошти, які сплачуються споживачами за теплову енергію, яку виробляє відповідач, та за фіксованими тарифами. При цьому, платежі за договором постачання природного газу частково здійснювались відповідачем. В той же час, споживачі мають значну кредиторську заборгованість, у зв`язку з чим неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором не є зловживанням з його сторони, а спричинене об`єктивними обставинами. Надання послуг відповідачем відбувається за встановленими тарифами, які не покривають економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, а різниця підлягає компенсації з бюджету, яка не проводиться з 2016 року та становить 100,295 млн грн. Неустойка, яку нараховує та заявляє до стягнення НАК "Нафтогаз", є прямими збитками теплопостачальної компанії і їх компенсація не має відповідних джерел. Суд першої інстанції врахував інтереси обох сторін, з`ясував та дослідив всі обставини, що мають істотне значення та виніс обґрунтоване рішення.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, вважає, що скаргу належить залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлено позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як постачальника про стягнення з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" як споживача заборгованості за договором постачання природного газу № 2249/1718-ТЕ-17 від 11.10.2017 в сумі 7109028,39 грн, пені в сумі 680781,39 грн згідно з п. 8.2 договору, 3 % річних в сумі 240813,60 грн, інфляційні в сумі 318731,94 грн, а всього 8349355,32 грн.

За умовами договору № 2249/1718-ТЕ-17 від 11.10.2017, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції стягнув, крім основної заборгованості, трьох відсотків річних та інфляційних, також пеню в сумі 68078,14 грн, зменшивши її розмір на 90 % на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, зважаючи на співвідношення інтересів сторін та врахувавши майновий стан відповідача.

Підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції стало питання про наявність або відсутність підстав для зменшення судом пені у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого природного газу за умовами укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 2249/1718-ТЕ-17 від 11.10.2017.

Так, за умовами п. 6.1 договору № 2249/1718-ТЕ-17 від 11.10.2017 оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У пункті 8.2. договору № 2249/1718-ТЕ-17 від 11.10.2017 узгоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що протягом дії договору відповідач допускав прострочення з оплати поставленого природного газу, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в сумі 680781,39 грн за період з 26.12.2017 по 06.11.2018, розрахунок якої наведений у додатках до позовної заяви.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір неустойки.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права належить відхилити, оскільки в даному випадку, суд мав право згідно ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України зменшити розмір неустойки, що є дискреційними повноваженнями суду при розгляді даного питання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Згідно усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Вирішуючи питання про зменшення неустойки, суд першої інстанції з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, встановив та врахував наступні обставини.

Відповідач є комунальним підприємством, створеним на підставі рішення Славутицької міської ради, що діє на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Славутич. Майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання. Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" має суспільну цінність для територіальної громади міста Славутича.

Відповідач за основними видами діяльності здійснює виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії; надає послуги з опалення та постачання гарячої води споживачам (населення, релігійні організації, бюджетні та небюджетні організації) міста Славутич, тобто є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, що має соціально важливе значення.

Отриманий природний газ використовується підприємством виключно для генерування теплової енергії, яка постачається споживачам. При цьому, джерелом надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ є кошти, які сплачуються споживачами такої теплової енергії, та в цілому залежить від виконання ними своїх зобов`язань в цій частині.

Загальновідомим є факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг.

Відповідач не має права змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має права припинити постачання теплової енергії споживачам, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отриману теплову енергію.

В той же час, споживачі мають перед КП "Управління житлово-комунального господарства" значну кредиторську заборгованість, а тому неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором спричинене не його зловживанням, а об`єктивними обставинами, що унеможливлюють своєчасну оплату за поставлений природний газ на користь позивача.

В силу виконання своїх функцій теплопостачальні підприємства мають певний комплекс прав і обов`язків і майже всі з фінансового боку збиткові, оскільки надають послуги за тарифами, які не покривають економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, а різниця підлягає компенсації з бюджету.

Разом з тим, як зазначає відповідач, теплогенеруючим підприємствам різниця в тарифах не компенсується з 2016 року, у тому числі по КП "Управління житлово-комунального господарства" така різниця становить 107,179 млн грн. При цьому несвоєчасне фінансування відшкодування різниці в тарифах не передбачає нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Київської області від 06.07.2017 відкрито провадження у справі № 911/378/17 за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про банкрутство.

Тобто, відповідач з 2017 року перебуває в судових процедурах банкрутства, що свідчить про тяжкий фінансовий стан підприємства.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції інтересів позивача, з огляду на висновок місцевого господарського суду про недоведеність обставин, які б вказували та спричинення позивачеві негативних наслідків у зв`язку з невчасною сплатою відповідачем за поставлений природний газ. При цьому втрати від знецінення грошових коштів компенсуються стягненням інфляційних нарахувань, а користування його грошовими коштами за час прострочення - відсотками річних.

Також колегія суддів відзначає, що відповідач протягом дії договору частково виконував свої зобов`язання з оплати по мірі надходження грошових коштів від споживачів теплової енергії, здійснивши розрахунки з позивачем на 85% від загальної вартості поставленого природного газу станом на час подання даного позову до суду. Такі обставини свідчать про намагання зі сторони відповідача належно виконувати взяті на себе зобов`язання за договором.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що надані відповідачем до матеріалів справи під час розгляду справи докази щодо ступеню виконання відповідачем зобов`язань за договором, причин несвоєчасного виконання зобов`язання, значимість підприємства для населення та держави, діяльності відповідача з постачання теплової енергії - містять об`єктивні відомості, які підтверджують обґрунтований висновок місцевого господарського суду про винятковість даного випадку та надає право суду для зменшення неустойки.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку, що господарський суд першої інстанції зменшивши заявлену до стягнення неустойку на 90% правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з`ясував дійсні обставини справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2021 у справі № 911/378/17(911/2510/20) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.05.2021.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх