ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"18" травня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/783/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши матеріали справи №916/783/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС (03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 50А, офіс 215, )

до відповідача Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ (65062, м. Одеса, вул. Генуезька, буд. 24-Б, )

про стягнення 119 806,05грн.,

Представники сторін:

від позивача - Ільяна Ю.В., довіреність № б/н, дата видачі : 18.03.21;

від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ про стягнення 119 806,05грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором на поставки №02787 від 10.11.2017р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.03.2021 року було відкрито позовне провадження у справі № 916/783/21 за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

10.11.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС (Постачальник) та Приватним підприємством ТВІЙ СОКРАТ (Покупець) був укладений договір №02787, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар у відповідному асортименті, кількості та по цінах згідно до порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити товар.

За цим Договором найменування товару, його асортимент та ціна визначається Специфікацією, що є Додатком № 2 до Договору та його невід`ємною частиною (п.1.2 договору).

Відповідно до п.2.1 договору, поставка товару Покупцю здійснюється силами та за рахунок Постачальника, на умовах DDP - місце визначене Покупцем, у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2000 року) протягом не пізніше 4 (чотирьох) робочих днів з моменту подання Покупцем замовлення, яке повинно містити дані та Інформацію, передбачену п. 2.4. Договору, з урахуванням подачі замовлення на умовах п. 2.5. Договору.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що постачальник зобов`язується одночасно з укладеним Договором надати Покупцю Специфікацію та оформлену належним чином Картку Постачальника (Додаток № 3), в якій зазначаються достовірні данні про Постачальника та умови співпраці з ним.

Ціна на товар встановлюється в гривнях та базується (визначається) на підставі Специфікації (Додаток № 2 до Договору). До змісту Специфікації повинно входити наступне: найменування товару, його асортимент (сортамент, номенклатура) та ціна на товар. Специфікація (Специфікації) є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 5.7 Договору, загальна сума даного Договору обумовлюється сумами, зазначеними у накладних (товарно-транспортній або видатковій накладній) на кожну партію товару.

Оплата здійснюється Покупцем в національній грошовій одиниці України через 30 днів з моменту отримання товару від Постачальника (п.5.8 Договору).

Згідно з п. 5.11 договору, оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Днем здійснення платежу вважається день, в який сума, що підлягає сплаті, списана з поточного рахунку Покупця (п. 5.12 договору).

Позивач вказує, що на виконання умов договору в період з 27.11.2017р. по 03.05.2019р. поставив відповідачу товар на суму 142 986грн., що підтверджується видатковими накладними, довіреностями на отримання ТМЦ та товаро-транспортними накладними (копії яких міститься в матеріалах справи).

Проте, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару здійснив частково в сумі 53 500грн., що підтверджується випискою за особовим рахунком позивача за період з 14.02.2018р. по 11.02.2019р., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в сумі 89 486грн.

Пунктом 8.7 договору встановлено, що у випадку порушення Покупцем строків оплати за товар, передбачених п. 5.8, цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожний день такого прострочення.

Також, позивачем в зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором поставник, відповідно до положень п.8.7 договору та ст. 625 ГПК України було нараховано відповідачу пеню в сумі 15 837,80грн., 3% річних в сумі 5 428грн. та інфляційні витрати в розмірі 9 054,25грн.

Отже, невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №02787 від 10.11.2017р. стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС до суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС (Постачальник) та Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ (Покупець) був укладений договір №02787, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар у відповідному асортименті, кількості та по цінах згідно до порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити товар.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оплата здійснюється Покупцем в національній грошовій одиниці України через 30 днів з моменту отримання товару від Постачальника (п.5.8 Договору).

Судом встановлено, що позивачем зобов`язання за договором №02787 від 10.11.2017р. щодо поставки товару були виконані належним чином, в період з 27.11.2017р. по 03.05.2019р. поставлено відповідачу товар на суму 142 986грн., що підтверджується видатковими накладними, довіреностями на отримання ТМЦ та товаро-транспортними накладними (копії яких міститься в матеріалах справи).

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч. 1, ст. 692 Цивільного Кодексу України)

В той же час, судом встановлено що відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару здійснив частково в сумі 53 500грн., що підтверджується випискою за особовим рахунком позивача за період з 14.02.2018р. по 11.02.2019р., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в сумі 89 486грн. При цьому, відповідачем встановлені судом обставини належним чином не спростовані.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми отриманого та неоплаченого товару в сумі 89 486грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором №02787 від 10.11.2017р., що зумовило нарахування останнім пені в сумі 15 837,80грн.

Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Пунктом 8.7 договору встановлено, що у випадку порушення Покупцем строків оплати за товар, передбачених п. 5.8, цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожний день такого прострочення.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено що наданий розрахунок не відповідає вимогам законодавства в частині періоду нарахування, в зв`язку з чим судом самостійно здійснено перерахунок пені.

Так, здійснивши перерахунок пені за допомогою системи Ліга Закон, судом встановлено, що загальна сума пені яка підлягає задоволенню становить 15 675,99грн..

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно абз.5, 6 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові... Тієї ж позиції дотримується ВСУ у постановах від 04.07.2011 по справі №13/210/10, від 12.09.2011р. по справі № 6/433-42/183 та ВГСУ у постанові від 16.03.2011 по справі № 11/109.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 5 428грн. та інфляційних витрат в сумі 9 054,25грн. Розглянувши надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних витрат за прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань, суд доходить висновку, що вказані розрахунки було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ трьох відсотків річних в сумі 5 428грн. та інфляційних витрат в сумі 9 054,25грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи перерахунок пені, підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС (03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 50А, офіс 215, ) до Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ (65062, м. Одеса, вул. Генуезька, буд. 24-Б, ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства ТВІЙ СОКРАТ (65062, м. Одеса, вул. Генуезька, буд. 24-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОТЕКС (03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 50А, офіс 215, ) основний борг в сумі 89 486 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят шість)грн., пеню в сумі 15 675 (п`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять)грн. 99коп. , інфляційні витрати в розмірі 9 054 (дев`ять тисяч п`ятдесят чотири)грн. 25коп., 3% річних в сумі 5 428 (п`ять тисяч чотириста двадцять вісім)грн. та судовий збір 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят)грн.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 21 травня 2021 р.

Суддя К.Ф. Погребна