ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р. Справа№ 911/2303/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021 (повний текст складено 18.02.2021)

у справі №911/2303/20 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до ОСОБА_1

про стягнення 335 428,40 грн,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 335 428,40 грн заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 04.07.2011, в тому числі: 41 387,48 грн заборгованості за кредитом, 134 847,67 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 150 781,90 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 8411,35 грн заборгованість по комісії за користування кредитом.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що позовні вимоги про стягнення 41 387,48 грн заборгованості за кредитом заявлені з пропуском трирічної позовної давності, оскільки заборгованість виникла 17.02.2014, а позов поданий лише 07.08.2020 і сторонами не укладався письмовий договір про збільшення позовної давності; щодо інших позовних вимог, то Умови та правила користування банківськими послугами, які додані до позову, не є належним доказом того, що підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку, відповідач погодився саме з цими Умовами.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27 січня 2021 року у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення основної заборгованості та відсотків й постановити у вказаній частині нове рішення, про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача 87352,32 грн.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки анкетою-заявкою не передбачено порядку погашення заборгованості, тому банк звернувся до суду 07.08.2020 і з цього моменту боржник зобов`язаний повернути кредитору суму кредиту в розмірі 41387,48грн та відсотки за користування ним, отже, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не розпочався; оскільки анкета-заявка не містить відсоткової ставки за користування кредитом, то у даному випадку мають стягуватись відсотки на рівні облікової ставки НБУ, встановлені ст. 1048 ЦК України, які становлять 45964,83 грн за період з 04.07.2011 по 02.07.2020. Також, на думку заявника, є неможливим застосування до спірних правовідносин висновків, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, оскільки у вказаній справі спір стосувався споживчого кредитування, а у даній справі відповідач отримував кредит як підприємець і у разі непогодження зі змінами міг відмовитись від договору, погасивши боргові зобов`язання.

12.05.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участі в іншому судовому засіданні.

13.05.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю ознайомитись з апеляційною скаргою, оскільки вона не була направлена відповідачу.

Клопотання представників сторін про відкладення розгляду справи відхилено судом, оскільки частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, відкладення розгляду справи є правом суду. Основною умовою для відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте, представником позивача не надано доказів, які підтверджують поважність причин неявки та не зазначено підстав неможливості направити в судове засідання іншого представника, а доводи представника відповідача визнані судом необґрунтованими, оскільки до апеляційної скарги додані докази її направлення відповідачу, крім того останній отримав ухвалу суду про відкриття провадження 01.04.2021, отже, мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи.

Неявка представників сторін, у даному випадку, на думку Північного апеляційного господарського суду, не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 04 липня 2011 року фізичною особою - підприємцем Чередніченком Андрієм Вікторовичем було підписано Заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки.

У заяві зазначено, що відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 04.07.2011 (далі - договір), та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору.

Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms -повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Так, згідно довідки позивача від 07.07.2020 про розміри встановлених кредитних лімітів, на поточний кредит відповідача були встановлені кредитні ліміти в наступних розмірах: 8 000,00 грн. станом на 04.07.2011 р„ 14 600,00 грн. станом на 20.01.2012 р„ 29 000, 00 грн. станом на 26.07.2012 р„ 39 000,00 грн. станом на 29.12.2012 р„ 50 000,00 грн. станом на 25.01.2013 р.

Позивач вказує, що заборгованість відповідача за кредитом становить 41387,48 грн, що підтверджується банківськими виписками.

Крім цього, відповідачу було нараховані 134 847,67 грн процентів за користування кредитом, 150 781,90 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 8 411,35 грн по комісії за користування кредитом.

В якості підстави для нарахування процентів, пені та комісії позивач посилається на доданий до позовної заяви Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг", який містить, зокрема, наступні умови:

- при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання Клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт- банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі), Банк і Клієнт допускають використання підписів Клієнта у вигляді електронно - цифрового підпису та / або підтвердження через пароль, спрямований Банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі Клієнта з правом "першого" підпису. Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі (п.3.18.1.16);

- кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банка та Клієнта (п. 3.18.1.1);

- кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта щодо його повернення, сплати процентів та винагороди (п. 3.18.1.3);

- ліміт може бути змінений Банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг; у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши Угоду, Клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна Ліміту проводиться Банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших) (п.3.18.1.6);

- за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка) (п.3.18.4).

- при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 3.18.1.8, 3.18.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченого п.п. 3.18.2.2., 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6 Клієнт виплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня (п.3.18.5.1).

- термін позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років (п. 3.18.5.7)

30.07.2017 відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиною державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, з припиненням підприємницької діяльності фізичної-особи підприємця її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, а спір щодо виконання цих договорів підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У зв`язку із наявністю вказаної заборгованості позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 41 387,48 грн заборгованості за кредитом, 134 847,67 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 150 781,90 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 8411,35 грн заборгованість по комісії за користування кредитом.

За наслідками розгляду даного спору суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 41 387,48 грн є доведеними та обґрунтованими, однак заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої заявив відповідач, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає з цих підстав.

Щодо позовних вимог про стягнення процентів, грн пені та комісії, то суд першої інстанції, з врахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 у справі №342/180/17), прийшов до висновку, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, не можна вважати складовою кредитного договору, а тому відмовив у задоволенні цих вимог.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі Заяви про відкриття поточного рахунку, яка за правовою природою є договором банківського рахунку, положення про який визначаються главою 72 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Обґрунтовуючи вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг", які, за доводами позивача, разом із Заявою становлять договір банківського обслуговування.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов та правил ознайомився відповідач та погодився з ним, підписуючи Заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки, як і те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків у вигляді комісії та саме у зазначеному в цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

При цьому, наявна у матеріалах роздруківка Витягу з "Умов та правил надання банківських послуг" взагалі не містить дати її затвердження позивачем, і саме на сторін покладається обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд повинен надати власну оцінку поданим сторонами доказам.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, судам нижчих інстанцій результат вирішення конкретної судової справи.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи обґрунтовано враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц, згідно яких:

- визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки;

- умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений;

- умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування;

- ураховуючи, що позивач вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України не заявляв, позовні вимоги аргументовані умовами кредитного договору з посиланням на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за процентами за користування чужими коштами та пені за порушення умов кредитного договору, та відмовила у цій частині у задоволенні позову;

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц відступила від правового висновку Верховного Суду України в постанові від 24.09.2014 (провадження № 6-144цс14), щодо форми кредитного договору, зазначивши, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Доводи апелянта щодо неможливості застосування до правовідносин сторін у даній справі висновків, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, мотивовані тим, що відповідачем була фізична особа, а спір стосувався споживчого кредитування, натомість, у цій справі відповідачем, з яким укладено кредитний договір, був (на час спірних правовідносин) фізична особа-підприємець, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки у даному випадку слід виходити з наданого судом тлумачення норми права, а не суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 916/548/19, від 18.02.2020 у справі № 914/504/18, від 17.07.2020 у справі № 910/8189/19, від 31.08.2020 у справі №922/3582/19.

Отже, оскільки у підписаній відповідачем Заяві про відкриття поточного рахунку, відсутні умови договору щодо встановлення розміру процентів за користування кредитом, розміру пені і підстав її нарахування, а також щодо розміру комісії, позовні вимоги про їх стягнення є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 41 387,48 грн заборгованості за кредитом, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наявними у матеріалах справи банківськими виписками підтверджується, що у період з 18.07.2011 по 17.02.2014 відповідач користувався кредитними коштами, останнє погашення заборгованості відбулось 24.01.2013 (в сумі 11241,91 грн), з 28.01.2013 заборгованість в сумі 30687,48 грн отримала статус "простроченої", 14.02.2014 позивачем кошти в сумі 10700,02 грн проведені як "винос на прострочку заборгованості по ліміту №б/н від 04.07.2011", та з 17.02.2014 за відповідачем обліковується 41387,48 грн простроченої заборгованості, отже позовні вимоги щодо стягнення цієї суми є обґрунтованими.

Відповідач факт отримання вказаних коштів не заперечує, однак заявив про пропуск позовної давності.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позивач вказував на те, що пунктом п. 3.18.5.7 Умов позовну давність було збільшено до 5 років, однак вказані доводи обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки збільшення позовної давності потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати, а надані позивачем Умови відповідачем не підписані.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Відповідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заборгованість по кредиту в сумі 41 387,48 грн визначена позивачем як прострочена заборгованість 17.02.2014, отже, саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності, тому строк позовної давності з повернення кредитних коштів сплив 18.02.2017, а позовну заяву було подано лише 07.08.2020, що є підставою для відмови у позові в цій частині, згідно ст. 267 ЦК України.

У апеляційній скарзі позивач також вказує, що суд першої інстанції повинен був стягнути відсотки на рівні облікової ставки НБУ, визначені ст.1048 ЦК України, які становлять 45964,83 грн за період з 04.07.2011 по 02.07.2020.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції просив стягнути проценти, які були нараховані ним на підставі "Умов і правил надання банківських послуг", а не на підставі ст. 1048 ЦК України, і суд першої інстанції розглянувши позов саме в межах заявлених позивачем вимог та з визначених ним підстав.

Відповідно до ч.5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки стягнення процентів, нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України, не було предметом розгляду у суді першої інстанції, вказані вимоги не приймаються апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 27 січня 2021 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.05.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук