ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2021 р. Справа№ 910/11720/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.01.2021

у справі №910/11720/20 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гончари-Кожум`яки"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло"

про стягнення 27 169,79 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гончари-Кожум`яки" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 27 169,79 грн., з яких 20 986,08 грн. основного боргу та 6 183,71 грн. пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гончари-Кожум`яки" 20 986,08 грн. основної заборгованості, 3 937,04 грн. пені та 1 928,19 грн. витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що станом на 27.12.2019 позивач нарахував скаржнику заборгованість в розмірі 20 986,08 грн. за обслуговування будинку та прибудинкової території за квартири та нежитлові приміщення, які були продані відповідачем в червні та серпні 2019 року.

Також скаржник звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення був отриманий скаржником 28.01.2021, що підтверджується копією поштового конверта та роздруківкою з веб-сайту Укрпошти.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11720/20.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/11720/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гончари-Кожум`яки" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" про стягнення 27 169,79 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 прийнято до провадження колегією суддів. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

12.04.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі та вказує, що відповідач не повідомляв позивача про відчуження належного йому майна, не звертався з заявами про розірвання чи дострокового припинення договору №0201/33/2019 від 02.01.2019 з вказаних підстав а тому договір у спірний період (січень-грудень 2019) був чинним та підлягає виконанню. Більш того, відповідач продовжував після відчуження цього майна підписувати з позивачем акти наданих послуг та проводити їх оплату.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/11720/20 є вимоги про стягнення 27 169,79 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.

З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

02.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальність «Гончари-Кожум`яки» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальність «Фундація «Якісне Житло» (замовник) було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №0201/33/2019 (далі - договір), предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - Послуги) у житлових будинках які вказані в додатку № 1, а споживач - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором. Відповідно до додатків до договору, виконавець забезпечує надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за наступними адресами: вул. Воздвиженська, 51-А, прим. 6,7; вул. Воздвиженська, 51-А, нежитлове приміщення; вул. Воздвиженська, 51-А, квартири.

Пунктом 4 договору, встановлено, що розмір щомісячної оплати за надані послуги на дату укладання цього договору становить 5 246,52 грн.

Сторони погодили в п. 6 договору, що розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі встановлення щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше ніж до 20 числа місяця що настає за розрахунковим.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.01.2020 У разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається щороку продовженим (п. 19 договору).

У матеріалах справи наявні підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств акти надання послуг за січень-вересень 2019 року, відповідно до яких замовник прийняв надані послуги без зауважень.

Також у матеріалах справи наявні копії платіжних доручень за липень, серпень та жовтень 2019 року, які підтверджують сплату відповідачем вартості наданих послуг ТОВ "Гончари-Кожум`яки" на загальну суму 41 972,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконувались зобов`язання з оплати вартості наданих за договором №0201/33/2019 від 02.01.2019 послуг, у зв`язку з чим у відповідача за період вересень-грудень 2019 наявна заборгованість у розмірі 20 986,08 грн. та нараховано пеню в розмірі 6 183,71 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що доказів належної оплати заборгованості за надані послуги суду не надано, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення 20 986,08 грн. заборгованості, а відповідач належними і допустимими доказами не довів суду належного виконання ним своїх зобов`язань, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за договором №0201/33/2019 від 02.01.2019 у сумі 20 986,08 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Як визначено абзацом 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як визначено частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилався на відсутність обов`язку оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території за договором №0201/33/2019 від 02.01.2019 у спірний період у зв`язку з відчуженням частини квартир та нежитлових приміщень.

Доводи скаржника щодо відсутності підстав для сплати боргу, у зв`язку з відчуженням квартир та нежитлових приміщень, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 14 договору сторони передбачили, що цей договір може бути розірваний достроково, зокрема, у разі переходу права власності (користування) на квартиру, нежитлове приміщення у житловому будинку до іншої особи.

Матеріали справи не містять будь яких доказів на підтвердження розірвання чи дострокового припинення договору №0201/33/2019 від 02.01.2019, а тому договір у спірний період (січень-грудень 2019 року) був чинним та підлягає виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, вартість наданих послуг у визначений договором строк у повному обсязі не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, розмір якої, станом на день розгляду справи, складає 20 986,08 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, докази здійснення відповідачем оплати заборгованості у розмірі 20 986,08 грн. в матеріалах справи відсутні та відповідачем до матеріалів справи не залучені.

Оскільки доказів належної оплати заборгованості за надані послуги до матеріалів справи не надано, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення 20 986,08 грн. заборгованості, а відповідач належними і допустимими доказами не довів суду належного виконання ним своїх зобов`язань, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за договором №0201/33/2019 від 02.01.2019 у сумі 20 986,08 грн. обґрунтовано та законно задоволенні судом першої інстанції.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача на підставі ч. 3 п. 12 договору пеню в розмірі 6 183,71 грн., нараховану за прострочення щомісячних платежів за січень-грудень 2019 року.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

З частини 1 ст. 547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Частиною 3 п. 12 договору сторони передбачили, що виконавець має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому даним договором у розмірі 30% річних за період прострочки.

Відповідач заперечуючи проти стягнення пені у своєму відзиві посилався на ч. 6 ст. 232 ГК України, а також просив застосувати строк позовної давності щодо стягнення неустойки.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки сторонами у договорі було передбачено право виконавця нараховувати у разі несвоєчасного внесення споживачем плати за надані послуги пеню за весь період прострочки, посилання скаржника на ч. 6 ст. 232 ГК України судовою колегією відхиляється як необґрунтовані та безпідставне.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач з даним позовом звернувся до суду 10.08.2020, то строк нарахування пені за щомісячними платежами обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду.

Таким чином перевіривши здійснений перерахунок судом першої інстанції перерахунок пені, колегія суддів погоджується, що до стягнення з відповідача підлягає 3937,04 грн. пені.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними в частині стягнення 20 986,08 грн. основної заборгованості, 3 937,04 грн. пені, в іншій частині судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/11720/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11720/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала