ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 справа № 914/529/21

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Бернацької Л.В. розглянув матеріали

за позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача: Міського комунального підприємства Жидачівтеплокомуненерго, Львівська обл., м. Жидачів,

предмет позову: стягнення 767 721,98 грн.,

підстава позову: неналежне виконання умов договору постачання природного газу № 4040/1920-ТЕ-21 від 20.09.2019 року,

за участю представників:

позивача: Єгоров Валерій Сергійович, довіреність №14-14 від 15.01.2021р. (в режимі відеоконференції),

відповідача: не з`явився.

ПРОЦЕС

03.03.2021 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Міського комунального підприємства Жидачівтеплокомуненерго про стягнення 767 721,98 грн.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 12.03.2021 року, що підтверджується відстеженням поштового відправлення за трек-кодом 076.

Відводу складу суду сторонами не заявлено.

Відзив на позовну заяву відповідачем не подано, хоча підготовче засідання відкладалось двічі з підстав неявки відповідача.

У судовому засіданні 21.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 12.05.2021 року.

У судове засідання 12.05.2021 року з`явився представник позивача (в режимі відеоконференції). Відповідач повторно явку представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча про дату і час судового засідання повідомлявся належним чином у спосіб надіслання ухвали на повідомлену суду адресу товариства, яка відповідає юридичній адресі Міського комунального підприємства Жидачівтеплокомуненерго, вказаній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Більше того, за відповідною адресою відповідачем отримано попередню вихідну кореспонденцію суду.

Відповідно до ч. ч. 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019 року у справі № 0870/8014/12, щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи наведене, зокрема, систематичну неявку представника відповідача та відсутність будь-яких клопотань від відповідача, суд не вважає неявку його представника такою, що перешкоджає розгляду справи по суті в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 12.05.2021 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача, зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу. Позивач стверджує, що позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 203 613,99 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу. Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення 677 829,68 грн. основного боргу, а також нараховано пеню в сумі 49 775,81 грн., три проценти річних у сумі 16 903,73 грн., інфляційні втрати у сумі 23 212,76 грн.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

20.09.2019 року між Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, код ЄДО20077720, (надалі по тексту рішення позивач, постачальник згідно з договором) та Міським комунальним підприємством Жидачівтеплокомуненерго (надалі по тесту рішення відповідач, згідно з договором - споживач) укладено договір на постачання природного газу № 4040/1920-ТЕ-21, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі (п. 3.8)

Згідно з п. 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

До договору на постачання газу сторонами укладались додаткові угоди. А саме від 22.10.2019 року, від 12.11.2019 року, від 09.12.2019 року, від 16.12.2019 року, від 28.01.2020 року, від 24.02.2020 року, від 23.03.2020 року, від 23.04.2020 року.

Згідно з актами приймання-передачі природного газу від 21.10.2019 року постачальником по договору № 4040/1920-ТЕ-21 від 20.09.2019 року поставлено Міському комунальному підприємству Жидачівтеплокомуненерго природний газ у жовтні 2019 року, вартістю 15 112,52 грн., у листопаді 2019 року на суму 256 329,35 грн., у грудні 2019 року на суму 254 342,44 грн., у січні 2020 року на суму 280 184,65 грн., у лютому 2020 року на суму 194 301,36 грн., у березні 2020 року на суму 186 502,09 грн., у квітні 2020 року на суму 16 841,58 грн., тобто, всього на суму 1 203 613,99 грн.

Акти підписані та скріплені печатками представниками обох сторін.

Згідно з виписками по рахунку Національної акціонерної компанії Нафтогаз України відповідачем здійснено такі платежі:

10.12.2019 року на суму 15 112,52 грн. за жовтень 2019 року,

21.01.2020 року на суму 40 329,35 грн.,

22.01.2020 року на суму 30 000,00 грн. та на суму 50 000,00 грн.,

23.01.2020 року на суму 50 000,00 грн.,

24.01.2020 року на суму 30 000,00 грн. та на суму 36 000,00 грн.,

28.01.2020 року на суму 20 000,00 грн.,

20.02.2020 року на суму 60 000,00 грн. та на суму 94 342,44 грн.,

27.02.2020 року на суму 20 000,00 грн.,

12.03.2020 року на суму 80 000,00 грн., тобто всього на суму 525 784,31 грн.

Докази сплати 677 829,68 грн. відсутні.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника позивача, який брав участь у судових засіданнях, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір на постачання природного газу.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, факт поставки природного газу у період жовтня 2019 - квітня 2020 року, загальною вартістю 1 203 613,99 грн., підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а також не заперечується відповідачем. Більше того, в матеріалах справи наявні докази часткової оплати споживачем отриманого природного газу на загальну суму 525 784,31 грн. Натомість докази сплати решти вартості отриманого від позивача природного газу у розмірі 677 829,68 грн. жодною зі сторін у матеріали справи не подано.

Згідно з умовами договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем не спростовано та не заперечується порушення ним умов договору щодо здійснення вчасної оплати природного газу. Відтак, позовна вимога про стягнення 677 829,68 грн. основного боргу є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За порушення умов договору, позивач нарахував відповідачу 49 775,81 грн. пені, три проценти річних у сумі 16 903,73 грн., інфляційні втрати у сумі 23 212,76 грн.

Щодо нарахованої пені суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договором (п. 7.2) сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов п. 5.1, п. 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. З 28.01.2020 року п. 7.2 договору змінено, а саме змінено ставку пені з 17,8% до 14,2 %.

Перевіряючи розрахунок пені, здійснений позивачем, суд зазначає, що такі нарахування здійснені позивачем правильно: у межах визначеного шестимісячного періоду та з моменту виникнення прострочення по основному зобов`язанню після 25 числа кожного місяця. Суд зазначає, що здійснюючи перерахунок пені у правильно визначених позивачем періодах та сумах боргу, а також з урахуванням обмеження подвійної облікової ставки Національного банку України, судом отримано суми більші, ніж визначені позивачем у розрахунку заборгованості. Проте, суд не має підстав виходити за межі заявлених до стягнення позивачем сум. Відтак, позовна вимога в частині стягнення 49 775,81 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши правильність розрахунку заявлених до стягнення 3 % річних, суд зазначає, що розмір 3 % річних від суми основного боргу по зобов`язаннях за січень 2020 року за розрахунками суду становить 7114,75 грн., а не 7 119,45 грн., як вказано позивачем:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
28000026.02.2020 - 31.12.20203103 %7114.75

У зв`язку з наведеним позовна вимога про стягнення 3 % річних підлягає задоволенню у розмірі 16 899,03 грн., а не 16 903,73 грн., як заявлено до стягнення. Тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення 4,70 грн. 3 % річних суд відмовляє.

Відповідно до постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» нарахування інфляційних втрат здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем нараховано інфляційні втрати по зобов`язаннях за січень квітень 2020 року, коли погашення боргу не відбувалося. Позивачем правильно визначено початок нарахування інфляційних втрат, а саме з початку місяця, наступного за місяцем, у якому платіж мав бути здійснений. Проте, судом отримано меншу суму інфляційних втрат за період 01.03.2020 30.11.2020 року по зобов`язаннях за січень 2020 року:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.03.2020 - 30.11..651.04211657.40291842.05

Відтак, загальний розмір інфляційних втрат, що є обґрунтованим, становить 23 102,40 грн., а не 23 212,76 грн., як заявлено до стягнення позивачем. Відповідно, позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат суд вважає за необхідне задовольнити частково: на суму 23 102,40 грн., а у задоволенні 110,36 грн. відмовити.

Враховуючи все наведене вище, а також неспростовність обставин справи та підстав позову відповідачем, суд доходить висновку про необхідність захисту порушеного права позивача на отримання плати за поставлений природний газ у спосіб стягнення заборгованості з відповідача у встановленому вище розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 231, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Міського комунального підприємства Жидачівтеплокомуненерго (81700, Львівська обл., Жидачівський р-н, місто Жидачів, вулиця Грушевського, будинок 28А, ідентифікаційний код юридичної особи 13812691) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 20077720) 677 829,68 грн. основного боргу, 49 775,81 грн. пені, 16 899,03 3 % річних, 23 102,40 грн. інфляційних втрат та 11 514,68 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 4,70 грн. 3 % річних і 110,36 грн. інфляційних втрат відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 17.05.2021 року.

Суддя Р.І. Матвіїв