РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2021Справа № 908/359/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Концерну "Міські теплові мережі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРК Інвест"

про стягнення 16 685,87 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовними вимогами про стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРК Інвест" заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 16 685,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 16 685,87 грн.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 позовну заяву Концерну "Міські теплові мережі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРК Інвест" про стягнення 16 685,87 грн. передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

19.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла вказана позовна заява.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/359/21. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

06.04.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що відповідач не може вважатися споживачем теплової енергії, оскільки між сторонами відсутні договірні зобов`язання щодо постачання теплової енергії. Відповідач зазначає, що позивач не міг здійснювати постачання теплової енергії протягом жовтня 2015 року по березень 2016 року, з огляду на наданий позивачем Акт припинення подачі теплової енергії від 02.11.2015. Також, позивачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Позивач правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву у визначений судом у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» (далі - позивач) є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

На виконання своєї мети Концерн "Міські теплові мережі" здійснює постачання теплової енергії до нежитлового приміщення № 1 будинку № 39 по вул. Сталеварів у м. Запоріжжя, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТРК Інвест» (далі - відповідач), якому як зазначає позивач, без укладеного договору, у період з жовтня 2015 року по березень 2016 року відпущено теплової енергії вартістю 16 685,87 грн.

У зв`язку із чим, позивачем за спірний період складені акти приймання-передачі теплової енергії відповідачу та виставлені відповідні рахунки на їх оплату, які направлялись на юридичну адресу відповідача для їх підписання та оплати, що підтверджується реєстрами на відправку та поштовими квитанціями, які містяться в матеріалах справи, зокрема Претензія № 1340/05-ю/ від 14.12.2016, у якій позивач вимагав у семиденний строк сплатити заборгованість у сумі 16 685,87 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що відповідач не може вважатися споживачем теплової енергії, оскільки між сторонами відсутні договірні зобов`язання щодо постачання теплової енергії. Відповідач зазначає, що позивач не міг здійснювати постачання теплової енергії протягом жовтня 2015 року по березень 2016 року, з огляду на наданий позивачем Акт припинення подачі теплової енергії від 02.11.2015. Також, позивачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача вартості спожитої без договору теплової енергії, суд виходить з того, що на спірні правовідносини сторін поширюються положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про теплопостачання», Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з визначеннями наведеними у ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин): постачання теплової енергії (теплопостачання) це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до п. 3 Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198 (далі Правила), споживач теплової енергії це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Приписами ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником (п. 4 Правил).

Таким чином, до обов`язків споживача теплової енергії належить своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством

Згідно з п. 20 Правил, облік обсягу споживання теплової енергії і параметрів теплоносія ведеться на межі балансової належності теплових мереж теплопостачальної організації та споживача або за домовленістю сторін в іншому місці. У разі відсутності, пошкодження та/або неправильної роботи приладів комерційного обліку оплата здійснюється відповідно до визначених у договорі навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 23 Правил, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Як зазначає позивач, відповідачем у період з жовтня 2015 року по березень 2016 року здійснювалось бездоговірне споживання теплової енергії по об`єкту - нежитлове приміщення № 1 будинку № 39 по вул. Сталеварів у м. Запоріжжя, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТРК Інвест».

Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України безпідставно набуте майно повертається потерпілому в натурі.

Частиною 2 ст. 1213 ЦК України передбачено, що в разі неможливості повернути потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість.

Враховуючи, що теплова енергія - це вид товару, який має такі властивості, що призводять до неможливості його повернення в натурі, то вартість останньої підлягає відшкодуванню позивачу.

Як зазначає позивач, у жовтні 2015 року відповідачем спожито теплову енергію вартістю 1 044,19 грн., у листопаді 2015 року вартістю 52,58 грн., у березні 2016 року вартістю 15 589,10 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із Претензією № 1340/05-ю/ від 14.12.2016, у якій позивач вимагав у семиденний строк сплатити заборгованість у сумі 16 685,87 грн.

Нормами ст. 530 ЦК України, закріплено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, частково обґрунтованими є заперечення наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо неможливості здійснення позивачем постачання теплової енергії протягом листопада 2015 року по березень 2016 року, з огляду на наданий позивачем Акт припинення подачі теплової енергії від 02.11.2015.

Водночас, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 260 Цивільного кодексу України зазначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, оскільки відповідач зобов`язаний був відшкодувати вартість спожитої теплової енергії за відсутності укладеного між сторонами договору у семиденний строк з дня пред`явлення позивачем Претензії № 1340/05-ю/ від 14.12.2016, в свою чергу, як вбачається з позовної заяви позивача, означена заява була подана до суду 12.02.2021, позивачем пропущено строк позовної давності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового зору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 21.05.2021

Суддя О.А. Грєхова