ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р. Справа № 911/3179/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2021 (повне рішення складено 04.02.2021)

у справі №911/3179/20 (суддя - Саванчук С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан"

про стягнення заборгованості у розмірі 124476,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" про стягнення заборгованості за договором поставки №11/03-19 від 11.03.2019 у загальному розмірі 124476,71 грн, з яких: 36473,62 грн - пеня, 80580,20 грн - 36% річних та 7422,89 грн - інфляційні втрати.

Вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №11/03-19 від 11.03.2019, з урахуванням додаткових угод №5 від 22.01.2020, №7 від 11.03.2020, №6 від 12.02.2020 та №8 від 11.03.2020, в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.11.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №911/3179/20 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.02.2021 (повне рішення складено 04.02.2021) у справі №911/3179/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" на користь позивача 17844,06 грн пені та 6340,28 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 36% річних за користування чужими грошовими коштами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" 80580,20 грн 36% річних.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що висновки місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 36% річних за користування чужими грошовими коштами є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи.

У поданій апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" зазначає, що з огляду на існування принципу свободи договору, сторонами погоджені та прийняті умови стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача одночасно пені та процентів річних за користування чужими грошовими коштами у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар.

Також, на думку позивача, нормами Цивільного кодексу України передбачена можливість стягнення окремо пені та відсотків за користування чужими коштами. На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, відповідно до якої можливе одночасне стягнення встановленої договором пені та процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку несвоєчасної оплати товару за умови, що стягнення процентів встановлюється у річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2021 апеляційну скаргу у справі №911/3179/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №911/3179/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" строк для подання відзиву на апеляційну скаргу 15 днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 19.04.2021 від позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

20.04.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" просить залишити без змін оскаржуване рішення суду, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач, зокрема, зазначає, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення, підпадають під визначення пені.

Також 30.04.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" заперечує щодо доводів відповідача, а також просить стягнути з останнього витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 11.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" (покупець) укладено договір поставки №11/03-19, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність й оплатити нафтопродукти згідно з умовами договору та відповідних додаткових угод.

Відповідно до п. 5.2 договору оплата здійснюється покупцем за умовами, які визначені у відповідній додатковій угоді до договору.

Додатковою угодою №5 від 22.01.2020 сторонами погоджені умови поставки партії товару: загальна вартість товару складає 321418,27 грн, покупець оплачує 100% вартості товару протягом 25 календарних днів після отримання видаткової накладної, але не пізніше 17.02.2020.

Додатковою угодою №7 від 11.03.2020 сторонами внесені наступні зміни до додаткової угоди №5: загальна вартість товару складає 337163,00 грн, покупець оплачує 100% вартості товару не пізніше 27.03.2020.

Додатковою угодою №6 від 12.02.2020 сторонами погоджені умови поставки партії товару: загальна вартість товару складає 340080,00 грн, покупець оплачує 100% вартості товару протягом 30 календарних днів після отримання видаткової накладної, але не пізніше 12.03.2020.

Додатковою угодою №8 від 11.03.2020 сторонами внесені наступні зміни до додаткової угоди №6: загальна вартість товару складає 360000,00 грн, покупець оплачує 100% вартості товару не пізніше 27.03.2020.

На виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 661498,27 грн, що підтверджується видатковими накладними №93 від 22.01.2020 на суму 321418,27 грн та №197 від 12.02.2020 на суму 340080,00 грн.

Проте, як правомірно встановлено місцевим господарським судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" у визначений додатковими угодами строк за поставлений товар не розрахувалося.

Так, у відповідача виник обов`язок зустрічного виконання зобов`язання на підставі додаткової угоди №7 від 11.03.2020 з оплати 100% вартості товару не пізніше 27.03.2020, а також додаткової угоди №8 від 11.03.2020 з оплатити 100% вартості товару не пізніше 27.03.2020.

Разом з цим, Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" оплачено поставлений товар з порушенням строків, визначених вищевказаними додатковими угодами, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями: №965 від 01.07.2020 на суму 220000,00 грн, №753 від 25.05.2020 на суму 11018,00 грн, №956 від 23.06.2020 на суму 100000,00 грн, №652 від 15.05.2020 на суму 20000,00 грн, №903 від 21.05.2020 на суму 20400,00 грн, №852 від 13.05.2020 на суму 10000,00 грн, №803 від 05.06.2020 на суму 20000,00 грн, №774 від 08.05.2020 на суму 50000,00 грн, №775 від 08.05.2020 на суму 10000,00 грн, №740 від 24.03.2020 на суму 90000,00 грн та №756 від 21.04.2020 на суму 200000,00 грн.

Згідно з п. 7.3 укладеного договору поставки у разі несвоєчасної оплати товару покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної оплати за кожний день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання. Крім цього, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. Процент за користування чужими грошовими коштами встановлюється у розмірі 36% річних. Сплата штрафних санкцій та процентів не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором.

Оскільки відповідачем порушено строки оплати поставленого товару, Товариством з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" правомірно нараховано відповідачу пеню на підставі п. 7.3 договору та інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Разом з цим, суд першої інстанції за результатами перевірки здійсненого позивачем розрахунку пені та інфляційних втрат зазначив, що стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 17844,06 грн та інфляційні втрати у розмірі 6340,28 грн. Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" в зазначеній частині задоволено частково.

Окрім цього, судом першої інстанції також відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 80580,20 грн 36% річних за користування чужими грошовими коштами, нарахованими на підставі п. 7.3 договору.

Відмовляючи у задоволенні позову в зазначеній частині, місцевий господарський суд вказав на те, що з урахуванням характерних ознак штрафних санкцій проценти, передбачені пунктом 7.3 договору, за своєю правовою природою не охоплюють поняття процентів за користування чужими грошовими коштами, а є санкцією, настання якої зумовлено простроченням боржником грошового зобов`язання зі сплати товару у визначений сторонами строк, тобто, охоплюються визначенням пені. Оскільки пеня також заявлена до стягнення позивачем при зверненні з даним позовом, зазначене унеможливлює задоволення позову в частині стягнення 36% річних за користування чужими грошовими коштами з огляду на положення статті 61 Конституції України, згідно з яким ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" оскаржує рішення суду у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 36% річних за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом здійснено перевірку дотримання місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, окрім тих, на порушення яких посилається позивач у скарзі, та не встановлено будь-яких порушень приписів законодавства під час ухвалення оскаржуваного рішення. Отже, рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2021 у справі №911/3179/20 переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як було зазначено вище, у поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що з огляду на існування принципу свободи договору, сторонами погоджені та прийняті умови стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача одночасно пені та процентів річних за користування чужими грошовими коштами у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар.

Також, на думку позивача, нормами Цивільного кодексу України передбачена можливість стягнення окремо пені та відсотків за користування чужими коштами. На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, відповідно до якої можливе одночасне стягнення встановленої договором пені та процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку несвоєчасної оплати товару за умови, що стягнення процентів встановлюється у річних.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України в разі прострочення оплати товару за вимогою продавця покупець зобов`язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (ч. 3 ст. 693 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановлено відмінність між неустойкою (пенею) та процентами за користування чужими грошовими коштами, а також особливостями їх нарахування.

Зокрема, судом зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Право на нарахування та отримання процентів за користування коштами у разі їх безпідставного одержання передбачено законом. Проте, вказана стаття не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, відсилаючи кредитора та боржника з метою вирішення цього питання до договору або закону. Крім того, проценти, у розумінні зазначених правових норм, застосовуються тільки у випадках користування чужими, тобто, залученими на певний строк, коштами за відсутності прострочення виконання грошового зобов`язання або при умові відстрочення чи розстрочення оплати за отриманий товар, виконані роботи чи надані послуги.

Натомість, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 цієї статті).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер - нарахування пені за кожен день прострочення.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 7.3 укладеного між сторонами договору поставки в разі несвоєчасної оплати товару покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної оплати за кожний день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання. Крім цього, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. Процент за користування чужими грошовими коштами встановлюється у розмірі 36% річних. Сплата штрафних санкцій та процентів не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором.

Проте, місцевий господарський суд зазначив, що проценти, передбачені пунктом 7.3 договору, за своєю правовою природою не охоплюють поняття процентів за користування чужими грошовими коштами, а є санкцією, настання якої зумовлено простроченням боржником грошового зобов`язання зі сплати товару у визначений сторонами строк, тобто, охоплюються визначенням пені.

При цьому, судом також відхилено аргументи позивача з приводу того, що визначені п. 7.3 договору 36% відсотків за своєю правовою природою є відсотками, які передбачені статтею 625 ЦК України, оскільки даний пункт договору не містить відомостей про погодження сторонами саме збільшеного розміру відсотків, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18 зазначив, що положення ст. 625 ЦК України дозволяють сторонам на власний розсуд визначати лише розмір процентів саме річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, що обмежує свободу сторін укладати договори, визначаючи іншу методику нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно зі ст. ст. 693, 536, 625 ЦК України.

При цьому, в пунктах 21, 22 та 23 вказаної постанови касаційний суд зазначає, що згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено ст. 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду про те, що визначені сторонами у п. 5.3 договору проценти, з урахуванням положень ст. 549 ЦК України, є пенею.

Також, за висновками касаційного суду, викладеними у п. 30 вказаної постанови, системний аналіз ч. 2 ст. 536, ч. 2 ст. 625 та ст. 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, у розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Натомість, у поданій апеляційній скарзі позивач посилається, зокрема, на п. 20 постанови від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, відповідно до якого колегія суддів погодилася з висновками стосовно того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно зі статтями 693, 536, 625 ЦК України.

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що вказаний пункт постанови містить виключно висновок з приводу способу нарахування процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України саме у річних.

Натомість, як було зазначено вище, згідно з п. п. 21, 22, 23 та 30 постанови законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, у розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Тому Верховний Суд зазначив, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

Наведена правова позиція якраз і підлягає застосуванню до правовідносин сторін у справі №911/3179/20, оскільки сторонами у п. 7.3 договору поставки №11/03-19 від 11.03.2019 встановлено спосіб нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення.

З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод технічних масел "Аріан" 80580,20 грн 36% річних за користування чужими грошовими коштами, оскільки позивачем вже заявлено до стягнення пеню, що розраховується за кожний день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання. Одночасне стягнення пені та 36% річних у даному спорі є порушенням статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Окрім цього, правова позиція, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, також викладена і у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №927/1091/17, згідно з якою проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами п. 8.6 укладеного між сторонами у справі договору про закупівлю нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені, яка також була нарахована позивачем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленої продукції за кожен день прострочення, що не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи усе вищезазначене, апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими аргументи Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп", викладені у поданій апеляційній скарзі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2021 у справі №911/3179/20 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Групп" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2021 у справі №911/3179/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2021 у справі №911/3179/20.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Групп".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна