ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. м. Київ Справа № 911/3287/20

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/3287/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс»,

м. Городок Львівської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фієста Груп Сервіс», м. Київ

про стягнення 114 854,00 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс» (надалі-позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авішел» (надалі-відповідач) про стягнення 114 854,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що на виконання укладеного між позивачем та відповідачем Договору надання транспортно-експедиційних послуг, послуги перевезення вантажів у міжнародному сполученні № 19/08 від 19.08.2020, позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення, водночас відповідач за надані послуги не розрахувався, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 114 854,00 грн.

Звертаючись із позовною заявою до господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс» просило суд здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом представників учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.12.2020 відкрито провадження у справі № 911/3287/20, задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснюється за правилами спрощного позовного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначений в судовому засіданні на 21.12.2020, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

14.12.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив б/н від 10.12.2020 (вх. № 30847/20) на позовну заяву та клопотання про витребування оригіналів документів. Так, заперечуючи проти позову відповідач, зокрема, зазначав про те, що в нього відсутні оригінали документів (Акт, CMR, заявка, інвойс) які б підтверджували виконання заявленого позивачем у позовній заяві перевезення, а отже перевезення позивача не стосуються будь-яких замовлень відповідача.

Крім того, відповідач зауважує, що надані позивачем до суду документи не доводять виконання ним перевезень (згідно умов наданих ним до суду заявок) з тих підстав, що позивачем не доведено, що надані разом з позовною заявою CMR стосуються виконання перевезення за наданими ним заявками, а також з тих підстав що наданий позивачем договір не укладений сторонами, позаяк будь-які дані щодо укладення такого договору або його подальшого виконання відсутні. Також за твердженням відповідача, позивачем не надано доказів на підтвердження укладання договору за допомогою обміну електронними листами.

Таким чином відповідач стверджує, що відсутні будь-які документи на підтвердження виконання перевезень, а надані позивачем копії документів жодним чином не підтверджують виконання перевезень. Також із поданих до суду копій документів не прослідковується виконання позивачем перевезень згідно умов наданих ним до суду заявок.

В судовому засіданні 21.12.2020 представником відповідача підтримано клопотання про витребування оригіналів документів.

Відповідно до ч. 6 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Зважаючи на необхідність вирішення питання щодо факту надання позивачем відповідачу спірних послуг та з`ясування фактичних обставин справи, дослідження усіх доказів, суд дійшов висновку щодо необхідності переходу від спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 21.12.2020 постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 911/3287/20 за правилами загального позовного провадження, признаене підготовче засідання у справі № 911/3287/20 на 19.01.2021.

04.01.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь б/н від 31.12.2020 (вх. № 61/21) на відзив на позовну заяву, в якій позивач наголошує на тому, що заявка на перевезення, яка отримана від відповідача містить чітке відтворення відтиску печатки та підпису відповідача, доказів втрати або користування печаткою не уповноваженою особою матеріали справи не містять.

Позивач вказує про помилкове твердження відповідача щодо неможливості ідентифікувати накладні CMR наданим заявкам, оскільки належність заявок та накладних CMR до спірних перевезень можно за даними про місце навантаження та розвантаження, маршруту перевезення, даними про перевізника, інформацією про транспортні засоби (номерні знаки) надані для перевезення тощо.

Поміж цього, позивач стверджує про те, що підписавши Акти, шляхом обміну електронними листами, засвідчує відсутність у відповідача будь-яких претензій. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Ухвалами суду від 19.01.2021 та 08.02.2021 підготовче засідання у справі № 911/3287/20 відкладалось на 08.02.2021 та 03.03.2021 відповідно.

15.02.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла заява б/н від 02.02.2021 (вх. № 3570/21) про зміну назви та місцезнаходження відповідача.

Так, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.03.2021 зробленого судом, 09.02.2021 здійснено державну реєстрацію внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах; зміна повного найменування відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авішел» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фієста Груп Сервіс», а також змінено місцезнаходження відповідача на: 02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, оф. 369.

Зміна найменування відповідача та місцезнаходження відповідача відбулась після звернення позивача із позовом до господарського суду Київської області та відкриття судом провадження у справі № 911/3287/20.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

17.02.2021 на електронну адресу суду від адвоката Ратушняк П.В. надійшла заява б/н від 16.02.2021 (вх. № 3786/21), в якій повідомлено про відкликання з 09.02.2021 доручення на представництво ТОВ «Авішел» адвокатом Ратушняк П.В.

Ухвалою суду від 03.03.2021 продовжений строк проведення підготовчого провадження, а підготовче засідання у справі № 911/3287/20 відкладено на 17.03.2021.

Ухвалою суду від 17.03.2021 закрито підготовче провадження у справі № 911/3287/20, справу призначено до розгляду по суті на 05.04.2021.

Ухвалою суду від 05.04.2021 розгляд справи по суті відкладений на 26.04.2021.

Представник позивача жодного разу в судові засідання не з`явився, однак через канцелярію суду від останнього надійшли клопотання (вх. № 26256/20 від 26.11.2020, 59/21 від 04.01.2021), в яких позивачем були підтримані позовні вимоги в повному обсязі та повідомлено про розгляд справи за відсутності його повноважного представника; представник відповідача в судове засідання 26.04.2021 не з`явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авішел» (відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс» (позивач, виконавець) укладено Договір надання транспортно-експедиційних послуг, послуги перевезення вантажів у міжнародному сполученні № 19/08 (далі - договір) за умовами п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні, організації перевезень у міжнародному сполученні, інші узгоджені сторонами транспортні, експедиційні, допоміжні послуги.

Виконавець надає послуги самостійно або із залученням третіх осіб (перевізників), за дії та/або бездіяльність яких несе відповідальність як за свої власні. Взаємовідносини замовника та виконавця регулюються положеннями чинного законодавства України, в т.ч. Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів та інших нормативно-правових актів, які регулюють міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом. Послуги надаються на підставі заявки замовника. Маршрут, найменування вантажу, його кількість, спосіб перевезення, вимоги до транспортного засобу та інші умови виконання послуг узгоджуються в заявці, наданій замовником виконавцю у письмовій формі або у прощеній формі (п. 1.2 - 1.4 договору).

Відповідно до умов п.п. 3.1, 3.2 договору ціна договору складається із сум підписаних актів прийому-передачі наданих послуг. Вартість послуг і умови їх оплати узгоджується сторонами в заявці. Оплата наданих послуг здійснюється на підставі рахунків.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020. Після підписання цього договору всі попередні договори та листування за ним втрачають силу. Претензії по даному договору пред`являються сторонами не пізніше 7-ми днів з моменту доставки вантажу за адресою розвантаження, зазначеному заявником в заявці. Сторона, що одержала претензію, зобов`язана розглядати її та відповісти по суті претензії протягом 30 календарних днів з дати одержання претензії. Замовник має право погасити претензію шляхом зарахування. У випадку недосягнення сторонами згоди по спірним питанням, такий спір передається на розгляд до господарського суду у відповідності до чинного законодавства України (п. 6.1, 6.2 договору).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором перевезення, тож відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу України, а також нормами Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом

За змістом положень частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Положеннями статті 311 Господарського кодексу України передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

У відповідності до ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені Акт виконання робіт (надання послуг) № 300 від 01.10.2020 на суму 57 427,00 грн. та Акт виконання робіт (надання послуг) № 301 від 01.10.2020 на суму 57 427,00 грн., вказані документи підписані замовником і виконавцем та скріплені їх печатками.

Поряд з цим, згідно зі ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої приєдналася Україна, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Матеріалами справи, а саме - міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 0100529 та СMR № 719212 підтверджується факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за заявками на міжнародне транспортне перевезення, оскільки дані заявки відповідають даним, зазначеним у CMR, зокрема, щодо маршруту перевезення та номеру автопоїзду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; k) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції. У випадку потреби, вантажна накладна повинна також містити наступні дані: a) заява про те, що перевантаження забороняється; b) платежі, які відправник зобов`язується сплатити; c) сума платежу, що підлягає сплаті при доставці; d) декларована вартість вантажу і сума додаткової цінності його для відправника; e) інструкції відправника перевізнику відносно страхування вантажу; f) погоджений термін, протягом якого повинно бути виконано перевезення; g) перелік документів, переданих перевізнику. Сторони можуть внести у вантажну накладну будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають корисною.

Як встановлено судом, міжнародні товарно-транспортні накладні CMR № 0100529 та СMR № 719212 містять дані, передбачені Конвенцією, в тому числі - визначена вага вантажу (графа 11 накладних), зазначений вантажовідправник, місце і дата прийняття вантажу до перевезення, адреса розвантаження, перевізник, тощо.

При цьому, положеннями Конвенції не вимагається необхідність посилання на договір перевезення.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів укладання між сторонами іншого договору, аніж того, що є предметом розгляду в даній справі. Тому відсутність посилання в міжнародних товарно-транспортних накладних CMR № 0100529 та СMR № 719212 на Договір № 19/08 від 19.08.2020 чи заявки, не є підставою вважати, що їх складено за іншими правовідносинами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.05.2018 р. у справі № 920/99/17.

Наведений вище перелік документів сукупно з підписаним сторонами Договором №19/08 від 19.08.2020 про надання транспортно-експедиційних послуг та заявками відповідача на міжнародні транспортні перевезення, дає суду підстави стверджувати, що між позивачем та відповідачем були наявні правовідносини, що виникають з договору перевезення.

Відтак, підписавши акти виконання робіт (надання послуг) без зауважень, відповідач взяв на себе зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг у загальному розмірі 114 854,00 грн.

При цьому, в заявках на міжнародне транспортне перевезення сторонами погоджено, оплата послуг здійснюється протягом 10 днів згідно курсу НБУ на день відвантаження за оригіналами.

Однак, в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, вартість наданих позивачем послуз з перевезення залишена відповідачем не сплаченою, що стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом.

Під час розгляду справи відповідачем був поданий відзив на позовну заяву б/н від 10.12.2020 (вх. № 30847/20 від 14.12.2020), в якому останій в повному обсязі заперечував проти позову та просив суд відмовити в його задоволенні.

Поряд з цим, суд розглянувши заперечення відповідача, критично розцінює твердження відповідача стосовно того, що Договір № 19/08 від 19.08.2020 між сторонами не укладений, у зв`язку з відсутністю доказів його виконання та відсутністю доказів обміну електронними листами, з підстав фізичної наявності в матеріалах справи належним чином засвідченої копії підписаного без зауважень сторонами Договору № 19/08 від 19.08.2020 та перелічених вище доказів його виконання.

Отже, з поданих до суду доказів (договір, заявки, міжнародні ТТН, акти виконання робіт) суд може достеменно встановити факт укладення договору та надання позивачем послуг відповідачу з перевезення вантажів, а також стверджувати про факт відсутності оплати від відповідача за надані послуги позивачем.

Про належне виконання зобов`язань позивачем свідчить також відсутність скарг або заперечень відповідача щодо своєчасності та якості наданих послуг з перевезення.

Разом з цим, як на підставу не оплати відповідачем послуг з перевезення, останній посилається на те, що в нього відсутні документи, які підтверджують виконання позивачем послуг з перевезення, а надані позивачем копії документів жодним чином не підтверджують виконання перевезень.

З огляду на зазначене відповідачем суд наголошує на тому, що у наданих позивачем документах (договір, заявки, акти виконання робіт) наявні як підписи уповноваженої особи, так і відбитки печатки підприємства відповідача.

Отже, суд не може брати до уваги твердження відповідача про не укладення договору та/або про те, що відповідачем не були оформлені заявки на перевезення та не підписані акти виконаних робіт, позаяк вказані документи скріплені печатками та підписами останнього, що дає підстави стверджувати, що особа, яка підписала вказані документи є повноважною, оскільки має доступ до печатки підприємства.

Крім того, суд зазначає, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суд має дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 року у справі № 915/878/16 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

При цьому, відповідач стверджуючи про те, що документи, які позивач додав до позовної заяви не існують, за наявністю обставин скріплення таких документів печатками юридичної особи відповідача, не надає та не посилається на докази, які б підтверджували повну або тимчасову втрату печатки, що могло б свідчити про потенційну можливість підписання ряду документів відповідача невідомими особами та стверджувати про недійсність та/або не існування цих документів.

Також, у даній справі відповідачем не ініціювалось питання про проведення експертизи для встановлення обставин щодо можливої підробки поданих позивачем документів, а отже, в суду наявні підстави вважати, що відбитки печатки та підписи на вказаних копіях документів належать саме відповідачу.

Відтак, як наведено судом вище, за наявності в матеріалах справи доказів, які підтверджують виконання позивачем робіт (надання послуг) в рамках виконання Договору №19/08 від 19.08.2020 (Акт виконаних робіт № 300 від 01.10.2020 на суму 57 427,00 грн. та Акт № 301 від 01.10.2020 на суму 57 427,00 грн, разом - 114 854,00 грн), відповідачем не сплачено позивачу суму боргу, а отже порушено умови вищевказаного договору.

Отже, суд доходить висновків, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 114 854,00 грн. вартості наданих послуг, відповідно до вищевказаних Актів надання послуг є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

У зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача.

Що стосується заявлених до стягнення з відповідача 11 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, але не виключно, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Тобто, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В обґрунтування відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката, позивачем були надані Договір про правову допомогу № 2 від 06.11.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс» та адвокатом Лозою Віктором Миколайовичем, акт приймання-передачі наданих послуг від 10.11.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 507 від 16.05.2008, довіреність б/н від 06.11.2020, квитанція до прибуткового касового ордера № 06-11 від 10.11.2020.

Таким чином, оскільки віднесення вищевказаних витрат до складу судових передбачено законом, надання послуг адвокатом та оплата їх позивачем підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку про включення витрат позивача на професійну правничу допомогу до складу судових витрат у даній справі.

Враховуючи надання суду документального підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, покладається судом на відповідача.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з позивача «гонорару успіху» у розмірі 5 000,00 грн., який передбачений Договором про правову допомогу б/н від 06.11.2020, суд зазначає наступне.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд має оцінити розмір таких витрат зважаючи на їх необхідність (неминучість), критерій розумності їхнього розміру (обґрунтованості розміру) з урахуванням обставин справи та фінансового стану обох сторін, фактичного понесення.

У кожній конкретній справі суд оцінює розмір таких витрат у сукупності з іншими критеріями (зокрема, розумність, необхідність, чи були фактично понесені). Критерій розумності у спірному випадку стосується не суто розміру грошової суми від ціни позову, а оцінюється у співвідношенні із виконаною роботою, обставинами справи, тощо.

Суд вважає, що вимога позивача про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення гонорару успіху в розмірі 5 000,00 грн. не відповідає критерію розумності, а такі витрати не мають характеру необхідних, а також є не співрозмірні із виконаною роботою у господарському суді, не містить обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини справи № 911/3287/20 матиме надмірний характер.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 910/7127/19.

Відтак, суд дійшов висновку щодо відмови позивачу в покладені на відповідача витрат на надання правничої допомоги (гонорару успіху) в розмірі 5 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фієста груп сервіс» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, оф. 369, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РВС-Транс» (81500, Львівська обл., Городоцький р-н, м. Городок, вул. Залізнична, буд. 12, ) 114 854 (сто чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. заборгованості, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. судового збору та 11 000 (одинадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 20.05.2021.

Суддя О.О. Христенко