Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/757/20

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації

до відповідача: Комунального підприємства "Обласний аптечний склад"

про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188 грн 00 коп. та стягнення коштів в сумі 133188 грн 00 коп.

за участю:

від прокуратури: Хамець Любомир Миколайович

від позивача: Косач Євгенія Анатоліївна

від відповідача: Качан Андрій Анатолійович

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернувся із позовом Перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації до Комунального підприємства "Обласний аптечний склад" про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188 грн 00 коп. та стягнення коштів в сумі 133188 грн 00 коп.

Вирішення судом процесуальних питань.

10.09.2021 Господарський суд Івано-Франківської області постановив позовну заяву повернути заявнику на підставі п.4 ч.5 ст. 174 ГПК України у зв"язку з тим, що перший заступник прокурора Івано-Франківської області не подав суду доказів виконання, обов`язку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо надання можливості Департаменту охорони здоров"я Івано-Франківської ОДА відреагувати на стверджуване порушення, самостійно вчинити дії для виправлення ситуації чи звернутися з позовом до суду; не дотримано розумності строку для звернення до суду з позовом після того, як позивачу стало відомо про можливе порушення інтересів держави з урахуванням предмету та підстав заявлених позовних вимог до відповідача.

01.12.2020 Західний апеляційний господарський суд постановив: ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.09.2020 у справі №909/757/20 скасувати; справу №909/757/20 направити до Господарського суду Івано-Франківської області для продовження розгляду та зазначив, що факт не звернення Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації з позовом до суду свідчить про те, що такий суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

24.12.2020 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 03.02.2021 (ухвала від 24.12.2020).

20.01.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх.№805/21). 28.01.2021 від прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх.№1364/21).

03.02.2021 суд постановив підготовче провадження у справі закрити; розгляд справи по суті призначити на 24.02.2021.

22.02.2021 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив вх.№2682/21.

24.02.2021 судове засідання не відбулося у зв"язку із підозрою на коронавірусну інфекцію у судді та очікуванням результату тесту.

02.03.2021 суд постановив, що розгляд справи відбудеться 22.03.2021

22.03.2021 суд у зв"язку з особливим режимом роботи суду під час карантинних обмежень, постановив відкласти розгляд справи по суті на 19.04.2021 в якому оголосив перерву до 06.05.2021.

В судовому засіданні 06.05.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція прокуратури та позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, до пункту 71 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, який викладено у такій редакції: "Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України". У разі здійснення операцій, звільнених, відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених, починаючи з 17 березня 2020 року".

Прокурор зазначив, що Комунальне підприємство "Обласний аптечний склад" 02.04.2021 укладаючи з Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації договір №1/СОVID-19 безпідставно в ціну товару включило ПДВ в сумі 133188 грн 00 коп., яку Департамент сплатив, у зв"язку з чим звернувся в суд з позовом про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188 грн 00 коп. та повернення вказаної суми ПДВ. В обґрунтування позову прокурор посилався на ст.203, 215, 1212 Цивільного кодексу України, ст.207 Господарського кодексу України.

Представник Департаменту охорони здоров"я Івано-Франківської обласної державної адміністрації в судовому засіданні факт отримання від відповідача примірника договору приведеного у відповідність до вимог Закону заперечив.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на позов. Зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки зазначена в договорі сума ПДВ є частиною вартості товару, яка утворилась в зв"язку із різкою зміною рівня цін на спирт та розхідні матеріали через значний попит та дефіцит на ринку. В підтвердження чого подав лист постачальника дезінфекційних засобів, які належали поставці позивачу №02/04/12 від 02.04.2020. Вказав, що враховуючи цю обставину відповідач підписав належно оформлену редакцію договору та вручив її Департаменту охорони здоров"я Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Предметом позову є визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів.

02.04.2020 Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Комунальне підприємство "Обласний аптечний склад" уклали договір №1/СОVID-19.

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник передає у власність покупуця, а покупець оплачує вартість товару, що визначений в асортименті та за ціною, яка зазначена у специфікації, що є невід"ємною частиною договору про закупівлю на умовах, зазначених у договорі.

Найменування товару - "Код ДК021:2015-24450000-3-Агрохімічна продукція (дезінфекційні засоби) (код НК 024:2019-41550 - Дезинфікуючі засоби для рук; код НК024:2019-47631 - Засіб дезінфікуючий для медичних виробів; код НК 024:2019 - 38713 -Дезінфікуючі засоби для хірургічних інструментів) (далі товар) (п.1.2.).

Згідно з пунктом 3.1. договору, ціна договору становить 799128 (сімсот дев"яносто дев"ять тисяч сто двадцять вісім гривень) 00 коп. в т.ч. ПДВ 133188 (сто тридцять три тисячі сто вісімдесят вісім гривень) 00 коп.

Пунктом 4.2. сторони погодили, що покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100 % від ціни договору на підставі рахунку -фактури, виставленого постачальником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в національній валюті.

На виконання умов договору №1/СОVID-19 КП "Обласний аптечний склад" 02.04.2021 виставив рахунок - фактуру №1011 на суму 799128 грн 00 коп., а Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації оплатив зазначену в рахунку суму коштів, що підтверджується платіжним дорученням №10 від 02 квітня 2020 року.

Виконуючи умови договору відповідач поставив, а позивач прийняв товар на суму 799128 грн 00 коп., що підтверджується видатковими накладними №1011 від 14.04.2020 та №1328 від 30.04.2020.

03.08.2020 позивач звернувся до відповідача з листом №775/03-14/38, відповідно до якого посилаючись на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, вимагав повернення зайво сплачених коштів у сумі податку на додану вартість.

04.08.2020 відповідач у відповідь на лист позивача №775/03-14/38 від 03.08.2020 листом №155 повідомив позивача, що пільга згідно із Законом була дотримана, а ціна договору не змінилася, оскільки збільшилися ціни на спирт та інші розхідні матеріали, а тому повернення суми податку на додану вартість є неможливим.

Прокурор в позовній заяві зазначав, що Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації як орган, який зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, проявив бездіяльність, оскільки в період квітень - серпень жодних заходів на приведення договору відповідно до чинного законодавства та стягнення безпідставно сплачених коштів ПДВ на суму 133 188 грн 00 коп. не вчинив, у зв"язку з чим він звернувся в суд за захистом порушеного права та інтересів держави.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

За змістом статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому статтею 204 цього ж кодексу закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Цивільним кодексом України передбачено можливість визнання недійсним як правочину в цілому, так і його окремої частини за умови, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Отже, при вирішенні спору про визнання недійсним частини договору позивач має довести, а суд встановити не тільки наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків, а й "автономність" такої частини договору та можливість його повноцінного функціонування без неї.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону деталізовані в статтях 218 - 235 Цивільного кодексу України.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, до пункту 71 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, який викладено у такій редакції: "Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України".

У разі здійснення операцій, звільнених, відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій.

Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених, починаючи з 17 березня 2020 року".

Таким чином, спірний договір за строком його укладення та виконання сторонами підпадає під дію вищенаведених приписів Податкового кодексу, а операції з постачання дезінфікуючих засобів, які були предметом спірного договору звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Водночас суд звертає увагу, що визнання недійсним пункту 3.1 договору №1/COVID-19 від 02.04.2020 в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 133188 грн 00 коп. не призводить до автоматичного зменшення ціни договору, яка була погоджена сторонами при його укладенні.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Частина друга статті 189 ГК України визначає, що ціна є істотною умовою господарського договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 632 ЦК України).

Відповідно до статті 180 ГК України без погодження сторонами ціни договору такий договір є неукладений.

Тобто нормами цивільного законодавства встановлено, що договір не може існувати без умов щодо ціни й вартості товару.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін, тому сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Так як пункт договору в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, договір не може бути визнаний недійсним в цій частині.

Подібні за змістом правові висновки сформовані Верховним Судом у постановах від 12.03.2018 у справі №910/22319/16, від 08.08.2019 у справі №911/1626/18, від 08.04.2021 у справі №922/2439/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Висновок суду.

З огляду на викладене суд встановив, що сторони під час укладення спірного договору погодили всі його істотні умови, а саме ціну договору (включаючи податок на додану вартість); позивач як покупець прийняв поставлений відповідачем як постачальником товар без зауважень щодо його якості та кількості і провів його оплату за обумовленою в договорі ціною, та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним пункту 3.1 договору № 1/COVID-19 в частині його ціни.

В свою чергу, вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 133188 грн 00 коп. є похідною та за відсутності підстав для визнання п. 3.1 договору № 1/COVID-19 від 02.04.2020 недійсним ця вимога не належить до задоволення.

Додатково суд звертає увагу на те, що загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави передбачені статтею 1212 Глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" Цивільного кодексу України, зокрема, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Верховним Судом неодноразово висловлювались правові позиції щодо кондикційних відносин, зокрема, але не виключно у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, від 04.12.2019 по справі №917/1739/17.

При цьому Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Суд також звертає увагу на особливості правовідносин, що розглядаються, які безпосередньо пов`язані з регулюванням податкових відносин нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 1.1. статті 1 Податкового кодексу України він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Зокрема цим Кодексом врегульовано й відносини щодо помилково сплачених грошових зобов`язань, повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів тощо.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За поданий позов Івано-Франківська обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 4204 грн 00 коп, що підтверджується платіжними дорученнями №1237 від 07 серпня 2020 року та №1387 від 02 вересня 2020 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в позові, судовий збір в сумі 4204 грн 00 коп., суд покладає на Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації до Комунального підприємства "Обласний аптечний склад" про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188 грн 00 коп. та стягнення коштів в сумі 133188 грн 00 коп. відмовити.

Судовий збір покласти на Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.05.2021

Суддя Т. В. Максимів