РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2021Справа № 910/4309/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспілький р-н., с. Гора, вул. Бориспіль-7)

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4)

про стягнення 217 082,11 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позовну заяву Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" про стягнення 217 082,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором №01.1.2-25-016 про теплопостачання від 01.10.2006, у останнього виникла заборгованість за листопад-грудень 2020 року у розмірі 208 680,00 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував до стягнення інфляційні втрати у розмірі 3 049,49 грн, 3% річних у розмірі 1 061,38 грн, а також пеню у розмірі 4 291,24 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/4309/21 та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.04.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява позивача про зміну предмета позову, у якій останній повідомляє, що відповідач в порушення умов п. 3.1. та 3.2. договору не сплатив також позивачу вартість отриманих послуг за період з січня по лютий 2021 року, що призвело до виникнення у відповідача додаткової заборгованості за вказаний період у розмірі 324 300,00 грн. Таким чином, звертаючись з вищевказаною заявою позивач просить суд стягнути основний борг у розмірі 532 980,00 грн, пеню у розмірі 8 496,89 грн, 3% річних у розмірі 2 043,90 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 049,49 грн.

Частиною 3 статті 252 цього Кодексу визначено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на те, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, а також зважаючи на те, що вказана заява подана до суду не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, суд вважає за необхідне прийняти до розгляду заяву позивача як заяву про збільшення розміру позовних вимог у зв`язку з чим має місце нова ціна позову.

12.04.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що після отримання позовної заяви ним було сплачено основну суму заборгованості у розмірі 208 680,00 грн. Крім того, у поданому відзиві відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої пені на 90% (до 429,12 грн).

23.03.2021 до господарського суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач підтвердив сплату відповідачем заборгованості у розмірі 208 680,00 грн та повідомив про існування у останнього несплаченого боргу у розмірі 324 300,00 грн. У відповіді на відзив позивач також заперечував щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

05.05.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, у яких останній просить суд врахувати судову практику щодо зменшення розміру пені у справі № 910/13931/20.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 жовтня 2006 року між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (надалі - позивач, Аеропорт) та Спільним закритим акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (надалі - відповідач, клієнт) був укладений договір №02.1.2-25-016 (надалі - договір).

Додатковою угодою №2 від 01.03.2011 було змінено сторону договору Спільне закрите акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України".

Відповідно до п. 1.1. договору в редакції додаткової угоди №3 від 12.11.2013 Аеропорт постачає, а Клієнт споживає теплову енергію для об`єктів Клієнта, вказаних в Додатку №1 (редакція 3), який є невід`ємною частиною договору.

Згідно листа №19-22/1-1638 від 11.12.2019, що є невід`ємною частиною договору, вартість послуг з 01.01.2020 становить 2 350,00 грн без ПДВ за 1 Гкал тепла.

Пунктом 3.3.договору встановлено, що Аеропорт щомісячно, з урахуванням змінення цін, виставляє Клієнту рахунок на надання послуг за звітний місяць та Акт про надання послуг. Клієнт з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії Аеропорту рахунок та Акт про надання послуг. Сплата рахунку здійснюється Клієнтом до 20 числа того ж місяця. Підписаний Акт про надання послуг Клієнт зобов`язаний повернути в бухгалтерію Аеропорту протягом 5-ти днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти днів Акт не буде повернутий Аеропорту він вважається підписаний сторонами.

Відповідно до п. 3.4. договору стягнення заборгованості по оплаті здійснюється з нарахуванням пені за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на час надання послуг. У разі виникнення місячної заборгованості договір може бути розірваним, а питання погашення заборгованості буде вирішене у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що договір діє з 01.10.2006 до 01.10.2007. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила про його розірвання протягом місяця після закінчення строку дії договору.

На виконання умов договору в період з листопада 2020 року по лютий 2021 року позивачем були надані відповідачу послуги на загальну суму 532 980,00 грн, про що свідчать рахунки-фактури №897/1454 від 30.11.2020, №897/31.12.2020, №897/136 від 31.01.2021, №897/322 від 28.02.2021 та Акти приймання-здачі виконаних послуг.

Факт отримання відповідачем вищевказаних рахунків-фактури та Актів приймання-здачі виконаних послуг підтверджується наявним у матеріалах справи реєстром виданих/отриманих документів за спірний період.

За доводами позивача, відповідач всупереч умовам договору та отриманих документів, не повернув підписані Акти позивача, не надав мотивованої відмови від їх підписання, а також не здійснив своєчасної оплати наданих послуг, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості перед позивачем за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 532 980,00 грн. (з урахуванням заяви позивача №35-22/1-178 від 05.04.2021).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, на виконання умов договору №02.1.2-25-016 від 01.10.2006 року позивачем в період з листопада 2020 року по лютий 2021 року були надані відповідачу послуги на загальну суму 532 980,00 грн, про що свідчать складені Акти приймання-здачі виконаних послуг, а також виставлені рахунки-фактури.

Умовами договору сторони передбачили, що відповідач з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії Аеропорту рахунок та Акт про надання послуг та сплачує рахунки до 20 числа того ж місяця.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач взяті на себе зобов`язання по сплаті наданих послу не виконав, та на момент звернення позивача з позовом до суду, з урахуванням прийнятої заяви позивача №35-22/1-178 від 05.04.2021, заборгованість відповідача перед позивачем складала 532 980,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що після відкриття провадження у справі, відповідачем була здійснена оплата заборгованості за листопад -грудень 2020 року у розмірі 208 680,00 грн, про що свідчить платіжне доручення №TAS0055126 від 06.04.2021.

Суд зазначає, що ст. 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Судом встановлено, що надане відповідачем платіжне доручення свідчать про відсутність предмету спору, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 208 680,00 грн основного боргу.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові, речові і електронні докази.

Отже, приймаючи до уваги зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо повної оплати наданих позивач послуг згідно договору №02.1.2-25-016 від 01.10.2006, суд приходить до висновку, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за період з січня по лютий 2021 року належним чином доведений, документально підтверджений та строк оплати, у відповідності до умов договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 324 300,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3%річних у розмірі 2 043,90 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 049,49 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати наданих послуг за договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 2 043,90 грн, суд встановив, що останній є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Перевіривши заявлену до стягнення з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 3 049,49, суд встановив, що їх розмір становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі.

Що стосується нарахованої пені у розмірі 8 496,89 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що у п. 3.4. договору сторони передбачили, що стягнення заборгованості по оплаті здійснюється з нарахуванням пені за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на час надання послуг.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої до стягнення пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90%.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що авіакомпанія перебуває у тяжкому фінансовому становищі, яке викликане значним скороченням кількості авіарейсів через запровадження карантину на всій території України.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вирішуючи питання про зменшення нарахованої відповідачу пені, суд виходить з того, що оплата вартості послуг теплопостачання була частково здійснена відповідачем до моменту розгляду справи по суті та матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних збитків, пов`язаних з простроченням оплати наданих послуг.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення нарахованого розміру пені до 50%, тобто, до 4 248,45 грн.

Таким чином, позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 248,45 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При розподілі судового збору судом враховано ту обставину, що відповідачем частково сплачено борг після відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 208 680,00 грн основного боргу закрити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4, ідентифікаційний код 14348681) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08307, Київська обл., с. Гора, вул. Бориспіль-7, ідентифікаційний код 20572069) основний борг у розмірі 324 300 (триста двадцять чотири тисячі триста) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 2 043 (дві тисячі сорок три) грн 90 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 049 (три тисячі сорок дев`ять) грн. 49 коп., пеню у розмірі 4 248 (чотири тисячі двісті сорок вісім) грн 45 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 198 (вісім тисяч сто дев`яносто вісім) грн 55 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.05.2021.

Суддя Л. Г. Пукшин