УХВАЛА

19 травня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/8749/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Уркевича В. Ю.- головуючого, Краснова Є. В., Волковицької Н. О.,

за дорученням судді повноваження секретаря судового засідання здійснює помічник судді Павленко В. В.,

розглянувши в режимі відеоконференції касаційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Львівської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 у справі

за позовом заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради

до Львівської обласної ради

про скасування свідоцтв про право власності та державної реєстрації права власності,

за участю представників:

прокурора - Грищенка М. А.,

позивача - Піскун А. Й. (у порядку самопредставництва),

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У червні 2020 року заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради (далі - прокурор, Львівська міськрада, відповідно) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради (далі - Львівська облрада). Просив визнати недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасувати державну реєстрацію права власності та записи про право власності.

2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що Господарський суд міста Києва рішенням від 26.07.2018 у справі № 910/3581/17, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 23.09.2019 та Верховним Судом постановою від 14.01.2020, визнав в частині пункту 6 недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 «Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області» (далі - рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477). Стверджував, що видані відповідачем на спірні об`єкти нерухомого майна на підставі вказаного рішення свідоцтва про право власності мають бути визнані в судовому порядку недійсними. Зазначив, що підлягають скасуванню державна реєстрація права власності за Львівською облрадою на спірні об`єкти нерухомого майна та відповідні записи про право власності.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Господарський суд міста Києва рішенням від 05.11.2020 позов задовольнив частково. Визнав недійсними свідоцтва на право власності, скасував державну реєстрацію права власності. В частині скасування записів про право власності відмовив.

4. Суд першої інстанції рішення мотивував тим, що право власності на спірне нерухоме майно належить позивачу, що вбачається з обставин, встановлених судовими рішеннями у справі № 910/3581/17, за наслідками розгляду якої визнано недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради. Попри наявність вказаного судового рішення, позивачем не вживались достатні заходи на поновлення прав територіальної громади щодо повернення зазначеного об`єкта нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Львова. Отже, бездіяльність Львівської міськради, яка полягає у незверненні до суду з позовом про визнання недійсними спірних свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності за Львівською облрадою на спірне нерухоме майно та записів про право власності, свідчить про нездійснення цим органом захисту інтересів територіальної громади (великої кількості громадян) у сфері захисту права комунальної власності, які у цьому випадку збігаються з інтересами держави, що має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень та підтверджує наявність підстав для звернення прокурора з позовом до суду.

5. При цьому місцевий господарський суд зазначив, що позовні вимоги про скасування записів про право власності не є ефективним способом захисту, оскільки скасування записів про право власності не поновить порушеного права позивача в силу внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, змін до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

6. Суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що прокурором позов подано в межах трирічної позовної давності через те, що перебіг позовної давності на звернення з даним позовом до суду почався з 23.09.2019 (дати набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 у справі № 910/3581/17).

7. Північний апеляційний господарський суд постановою від 15.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2020 скасував. Ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

8. Суд апеляційної інстанції зазначив, що прокурор в інтересах держави в особі Львівської міськради звернувся до Господарського суду міста Києва із цим позовом 16.06.2020, а позовна давність спливла 16.01.2020. Оскільки відповідач подав суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності у даній справі, а прокурор подав позов з пропуском позовної давності, це є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст касаційних скарг та заперечень на них

9. У березні 2021 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Львівської міськради, в яких скаржники просять постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 скасувати, а рішення Господарського суду м. Києва від 05.11.2020 - залишити в силі.

10. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

11. На обґрунтування підстав касаційного оскарження прокурор посилається на те, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статей 75, 236 Господарського процесуального кодексу України та неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, статті 256, 257, 261 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17.07.2019 у справі № 911/1805/18 та від 30.07.2019 у справі № 911/1108/18.

12. Прокурор зазначає, що підстава для оскарження свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно виникла 23.09.2019, тобто з моменту прийняття Північним апеляційним господарським судом постанови у справі № 910/3581/17, якою визнано недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477.

13. На обґрунтування підстав касаційного оскарження Львівська міськрада посилається на те, що судом апеляційної інстанції не застосовано норми статті 75 Господарського процесуального кодексу України всупереч правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 910/2039/18. Також зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано статтю 256 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

14. Львівська міськрада вказує, що судом апеляційної інстанції повністю проігноровано необхідність врахування обставин щодо поважності причин пропуску позовної давності, які були встановлені судовими рішеннями у справі № 910/3581/17. Отже, судом апеляційної інстанції не було застосовано норми частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України всупереч висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо особливостей визнання обставин преюдиційними.

15. Львівська облрада у відзиві на касаційні скарги зазначила, що суд апеляційної інстанції правильного встановив початок перебігу позовної давності, його пропуск при зверненні з позовною заявою. Обставини справи № 910/3581/17 підтверджують пропуск позовної давності Львівською міськрадою.

16. У судовому засіданні прокурор та представник Львівської міськради підтримали доводи, викладені в касаційних скаргах, та просили оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення першої інстанції - залишити в силі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

18. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

19. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

20. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення прокурора та позивача, дослідив наведені у касаційних скаргах доводи та зазначив, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися з огляду на таке.

21. Суди попередніх інстанцій у цій справі розглянули спір про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та записів про право власності.

22. Суди попередніх інстанцій установили, що на підставі рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 (з подальшими змінами та доповненнями, внесеними рішеннями Львівської облради від 02.12.2008 № 767 та від 30.06.2009 № 937) Львівською облрадою (відповідачем) видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 778820 від 08.12.2009; серії САС № 850301 від 12.11.2010; серії САС № 503165 від 04.02.2009; серії САЕ № 484147 від 17.10.2011; серії САЕ № 484146 від 17.10.2011.

23. На підставі вказаних свідоцтв про право власності на нерухоме майно Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєстровано право спільної власності територіальних громад Львівської області за Львівською облрадою, на об`єкти нерухомого майна, вказані у свідоцтвах про право власності на нерухоме майно.

24. Господарський суд міста Києва рішенням від 26.07.2018 у справі № 910/3581/17, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 23.09.2019 та Верховним Судом постановою від 14.01.2020, визнав недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 в частині пункту 6.

25. Судовими рішеннями у справі № 910/3581/17 встановлено факт перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади м. Львова, відсутність волевиявлення власника на його відчуження на час прийняття рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 та прийняття такого рішення з порушенням законодавства, яке регулює правовідносини щодо підстав і порядку набуття права власності.

26. З огляду на визнання у судовому порядку рішення Львівської облради від 26.02.2008 №477 в частині пункту 6 недійсним, то свідоцтва про право власності, якими посвідчено право власності Львівської облради на нерухоме майно, видані на підставі вказаного рішення Львівської облради, на думку прокурора, підлягають визнанню недійсними, оскільки є похідними від визнаного недійсним рішення Львівської облради.

27. Також, на думку прокурора, підлягають скасуванню державна реєстрація права власності за Львівської облрадою на об`єкти нерухомого майна та відповідні записи про право власності.

28. Щодо подання цього позову в межах позовної давності, то прокурор з посиланням на приписи статті 264 Цивільного кодексу України зазначив, що рішення апеляційної інстанції у справі № 910/3581/17 за позовом Львівської міськради до Львівської облради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради (яке було підставою для видачі оспорюваних свідоцтв про право власності на нерухоме майно), набрало законної сили 23.09.2019, предметом спору у справі № 910/3581/17 була лише частина вимог, право на які має позивач.

29. Позивач визнав факт бездіяльності Львівської міськради щодо звернення з позовом до суду про визнання недійсними спірних свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності за Львівською облрадою на спірне нерухоме майно та записів про право власності, що зумовило звернення прокурора з цим позовом до суду. Позивач підтримав позовну заяву прокурора у повному обсязі.

30. Суд апеляційної інстанції при відмові у задоволенні позовних вимог виходив із того, що прокурор не навів та не довів поважності причин пропуску позовної давності у цій справі, а тому у суду відсутні підстави для захисту порушеного права через сплив позовної давності. Суд зазначив, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 у справі № 910/3581/17 встановлені преюдиційні обставини про обізнаність Львівської міськради про реєстрацію права власності за Львівською облрадою на спірні об`єкти нерухомого майна із січня 2017 року, а саме з листа Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міськради від 16.01.2017 № 4-2302-36. В силу приписів частини першої статті 261 Цивільного кодексу України з 16.01.2017 почався перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права Львівської міськради з вимогами, заявленими у цій справі. Отже, 16.01.2020 сплив строк позовної давності, в межах якого Львівська міськрада могла звернутися до суду з вимогами, заявленими у даній справі для захисту свого цивільного права (стаття 256 Цивільного кодексу України).

31. Посилання прокурора на висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, статей 75, 236 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17.07.2019 у справі № 911/1805/18 та від 30.07.2019 у справі № 911/1108/18, не може бути виключною правовою підставою для касаційного оскарження судового рішення, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.

32. Так, предметом розгляду у справах № 911/1805/18 та № 911/1108/18 були позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди та стягнення орендної плати за цими договорами. Підстави для звернення прокурора з цими позовами до суду виникли у зв`язку з прийняттям рішень господарського суду в іншій справі, оскільки цими рішеннями встановлені обставини незаконності вибуття з володіння держави належного їй об`єкта, які створили правову підставу для стягнення незаконно сплачених бюджетних коштів за користування вказаним майном. У той же час у справі № 910/8749/20 предметом позову є визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та записів про право власності.

33. Звідси правовідносини у справах № 911/1805/18 та № 911/1108/18 не є подібними до правовідносин у справі, судові рішення в якій переглядаються, враховуючи різні предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин, а також правові висновки, викладені у цих рішеннях, які не є релевантними щодо спірних правовідносин у цій справі.

34. Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що посилання Львівської міськради на незастосування судом апеляційної інстанції положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України всупереч правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 910/2039/18, а також статті 256 Цивільного кодексу України всупереч правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постанові від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13, не може бути виключною правовою підставою для касаційного оскарження судового рішення, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.

35. Львівська міськрада посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 917/1345/17, предметом спору в якій було стягнення безпідставно здійснених виплат у вигляді дивідендів особам як учасникам товариства на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, та не розглядалося питання скасування свідоцтв про право власності, державної реєстрації права власності та записів про право власності. Тобто фактичні обставини справи № 917/1345/17 є відмінними від обставин справи № 910/8749/20.

36. Також Верховний Суд не може взяти до уваги посилання Львівської міськради на те, що господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 907/29/19 (за позовом про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності), оскільки, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд касаційної інстанції зазначив, що права позивача оскаржуваними рішеннями про реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки не порушені. Отже, зазначена справа, на яку посилається скаржник, суттєво відрізняється предметом позову та установленими фактичними обставинами від справи, яка розглядається. Відмінність установлених фактичних обставин у справі, що розглядається, та справі № 907/29/19 свідчить про неподібність правовідносин.

37. Причиною виникнення спору у справі № 910/2039/18 було визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, натомість у справі, яка розглядається, предметом розгляду було визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та записів про право власності. Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у справі № 910/2039/18 та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

38. Крім того, у справах № 917/1345/17, № 907/29/19 та № 910/2039/18 Верховний Суд у судових рішеннях застосовував як преюдицію обставини, встановлені в інших справах, однак вони не стосувалися питання поважності причин пропуску позовної давності. За таких обставин правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у зазначених справах, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у цій справі.

39. Отже, проаналізувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 917/1345/17, № 907/29/19 та № 910/2039/18, на які посилається Львівська міськрада як на підставу касаційного оскарження згідно з приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України судових рішень, прийнятих у цій справі, суд касаційної інстанції зазначає, що вони ухвалені за неподібних правовідносин стосовно обставин цієї справи, з огляду на іншу фактично-доказову базу за інших, поданих сторонами й оцінених судами, доказів, залежно від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення. Таким чином, правові висновки, на які посилається скаржник, є нерелевантними для цієї справи.

40. Водночас у справі № 915/1437/13 предметом позову було визнання недійсним договору іпотеки. При цьому Верховний Суд України зазначив, що порушення сторонами вимог статей 5, 18 Закону України «Про іпотеку» було допущено саме в момент укладення спірного договору іпотеки, і саме в цей момент позивач повинен був знати про те, що в силу положень зазначеного Закону майнові права на об`єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки. У той час як у справі, яка розглядається, предметом позову є скасування свідоцтв про право власності, державної реєстрації права власності та записів про право власності з підстав визнання недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477, тому правовідносини у цих справах не є подібними.

41. Крім того, у справі № 915/1437/13 Верховним Судом України скасована постанова Вищого господарського суду України з направленням справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду України у такій справі та в судових рішеннях у них. За результатами нового розгляду цієї справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин і доказів у цій справі, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній (аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1886/18 та від 26.05.2020 у справі № 922/2776/19).

42. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/8749/20.

43. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

44. При цьому Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

45. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

46. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

47. Згідно зі статтею 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

48. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

49. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

50. У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с.15, п.31).

51. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.

52. За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційними скаргами прокурора та Львівської міськради, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

53. Водночас колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне звернути увагу на те, що за матеріалами справи згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірне нерухоме майно зареєстроване за Львівською облрадою відповідно до свідоцтва про право власності від 12.11.2010, виданого на підставі рішення VIII сесії V-го демократичного скликання від 25.10.2006 та рішення XXI сесії V-го демократичного скликання Львівської облради від 26.02.2008 № 477, а також свідоцтва про право власності від 17.10.2011, виданого Львівською міськрадою (т. 1, а. с. 34- 38).

54. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені, зокрема, у постановах від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, від 03.04.2018 у справі № 917/927/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Тобто свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

55. Обставини незаконного вибуття спірного нерухомого майна вже встановлені судами в іншій справі № 910/3581/17, за результатом розгляду якої визнано недійсним рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477 «Про питання врегулювання прав власності на об`єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області» в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради.

56. Більше того, статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок державної реєстрації прав, відповідно до якого державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, в яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

57. Оскільки рішення Львівської облради від 26.02.2008 № 477, на підставі якого видано свідоцтво про право власності, визнано недійсним в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, то позивач не позбавлений права звернутися для державної реєстрації права власності на відповідне нерухоме майно.

58. До того ж власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 та від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17.

59. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому Реєстрі за відповідачем (подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційними скаргами заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Львівської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 у справі № 910/8749/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Є. В. Краснов

Н. О. Волковицька