РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.05.2021Справа № 910/14829/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІОНІТІ"

до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ"

про стягнення 67 650,00 грн.,

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Мазепа Д.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІОНІТІ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 67 650,00 грн. за договором про надання послуг з розміщення обладнання б/н від 18.12.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.10.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшов відзив.

04.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 вирішено здійснювати розгляд справи №910/14829/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 18.01.2021.

04.01.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

У підготовчому судовому засіданні 18.01.2021 оголошено перерву та призначено судове засідання на 10.02.2021.

10.02.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшли пояснення по справі.

10.02.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло заперечення на проведення експертизи.

У підготовчому судовому засіданні 10.02.2021 судом протокольно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про проведення експертизи, оголошено перерву та призначено судове засідання на 03.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.03.2021.

У судовому засіданні 31.03.2021 оголошено перерву до 26.04.2021.

У судовому засіданні 26.04.2021 оголошено перерву до 19.05.2021.

У судовому засіданні 19.05.2021 представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у позові повністю.

Представник позивача у судове засідання 19.05.2021 не з`явився. Через відділ документального забезпечення діяльності суду подав заключне слово, в якому підтримав позовні вимоги та просив провести розгляд справи за відсутності повноважного представника позивача.

Судом враховуються доводи та заперечення представників обох сторін, які подавалися на стадіях підготовчого провадження та розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи правомірність позовних вимог, позивач стверджує, що 18.12.2019 між ТОВ «ІОНІТІ» (позивач, замовник) та ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» (відповідач, виконавець) було укладено Договір про надання послуг з розміщення обладнання (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

За умовами пункту 1.2 Договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі.

Згідно Акту приймання-передачі до Договору від 18.12.2019: місцем розміщення обладнання є: м. Київ, пр. Мінський, 20А.

Пунктом 2.1. Договору визначені обов`язки виконавця за договором (відповідача), до яких належить, зокрема: надання можливості замовнику розмістити обладнання у погоджених сторонами місцях; забезпечення безперебійного електричного живлення обладнання замовника; забезпечення охорони обладнання від викрадення, пошкодження, знищення; не використання обладнання замовника для власних комерційних потреб.

Позивач вказує, що 13.08.2020 ним було здійснено обстеження обладнання, за результатами якого встановлено факт неможливості використання зарядного пристрою за місцем його розміщення, про що складено Акт обстеження обладнання. Зазначений акт складений позивачем одноосібно без участі відповідача чи його уповноважених представників.

Також, на підтвердження вказаних обставин позивач подав до суду заяви свідків, що відповідають вимогами ГПК України.

Інших допустимих та достовірних доказів на підтвердження неможливості використання зарядного пристрою з вини відповідача позивачем до суду не надано.

Як стверджує позивач, відключення обладнання без його згоди свідчить про порушення відповідачем взятих на себе обов`язків Договором.

Пунктом 5.4 Договору встановлено обов`язок відповідача сплатити позивачу штраф у випадку будь-якого порушення відповідачем умов Договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання. Згідно вказаного пункту Договору позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 67 650,00 грн за період з 13.08.2020 по 22.09.2020 за наступною формулою: P=DC*1500+AC*150, в якій, якщо інше не передбачено Договором, елементи мають наступне значення: Р - сума штрафу у гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання Обладнання або окремих одиниць Обладнання: зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього Договору; DC - кількість одиниць Обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу; AC - кількість одиниць Обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, Приватне підприємство "Автоентерпрайз" посилається на те, що «Дублікат» договору про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 року, на який позивач посилається у позовній заяві, нібито, укладений між позивачем та відповідачем, як зазначає відповідач, в той час не укладався і має всі ознаки фальсифікації, виходячи з того, що у зазначеному Договорі є посилання на довіреність від 05.07.2019 року.

Відповідач зазначив, що ним дійсно була видана довіреність разом з печаткою, які були відкликані 27.03.2020. Крім того відповідач стверджує, що у правому верхньому куті Договору зазначено, що це «Дублікат» договору про надання послуг з розміщення обладнання укладеного 18.12.2019 року між ТОВ «ІОНІТІ» та ТОВ «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ», однак в Договорі вказано Приватне підприємство «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ», що у свою чергу є іншою юридичною особою.

Відповідач наголосив, що позивач не звертався до відповідача щодо втрати, або відновлення Договору, що також унеможливлює створення Дубліката Договору як такого.

Дублікат Договору, не був завірений належним чином, ані позивачем, ані відповідачем. На написі «Дублікат», зокрема, засвідчена тільки його копія, тобто копія дублікату яку позивач подав до суду. Позивач не пояснив у позовній заяві звідки взявся Дублікат Договору і чого в нього не має оригіналу Договору, що також підтверджує його фальсифікацію.

До заперечень на відповідь на відзив відповідачем долучено експертний висновок від 20.10.2020 №304/2020-ЕВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет; висновок №576/10/2020 від 19.10.2020 комп`ютерно-технічної експертизи інформації, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет, за заявою ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ», відповідач зазначає, що дані висновки свідчать про те, що позивач самостійно розпочав відключення зарядних станцій, що в подальшому призвело до виходу з ладу останніх.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Договір від 18.12.2019, акт приймання-передачі від 18.12.2019 від імені відповідача підписані його представником - Пальшиним Юрієм Ігоровичем, який діяв на підставі довіреності відповідача від 05.07.2019 року.

Зі змісту поданої позивачем копії довіреності відповідача від 05.07.2019, виданої на ім`я Пальшина Ю.І вбачається, що останній уповноважений відповідачем бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача.

Для цього Пальшину Ю. І. надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені відповідача, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Однак, відповідач стверджує, що ним була видана довіреність іншого змісту. З наданої відповідачем до суду довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я Пальшина Ю. І. вбачається, що останній уповноважений бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах відповідача, додаткових угод та додатків до таких договорів від імені та в інтересах відповідача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту.

Для цього Пальшину Ю. І. надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Згідно з частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

У той же час за умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стосовно доводів відповідача про відкликання довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я Пальшина Ю.І., слід зазначити, що з поданого відповідачем опису (вкладення №869) достеменно не можливо встановити якого змісту кореспонденція надсилалась 27.03.2020 на ім`я Пальшина Ю.І. за відповідною адресою.

Крім цього, слід зазначити про недоведеність відповідачем наявності станом на час укладення договору (18.12.2019) обставин відкликання довіреності, що з урахуванням доводів відповідача мало місце 27.03.2020, тобто вже після його підписання сторонами.

Також, судом не приймаються доводи відповідача про укладення договору на підставі довіреності іншого змісту.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у Пальшина Ю.І. повноважень на укладення від імені відповідача Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 року та акту приймання-передачі (на час підписання означених документів) на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019 року.

Відтак, суд, з урахуванням положень, зокрема, статті 79 Господарського процесуального кодексу України, вважає доведеною обставину укладення між сторонами Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 року та акту приймання-передачі та підписання наведених документів уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано доказів відмови від Договору від 18.12.2019, визнання його недійсним чи вчинення інших дій, які б свідчили про невизнання відповідачем цієї угоди.

Стосовно тверджень відповідача про недійсність дублікату Договору з огляду на його невідповідність вимогам до оформлення дублікатів документів, то суд зазначає, що договір як документ, а також дублікат чи копія такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц).

Таким чином, відповідач, уповноваживши Пальшина Ю.І. на підставі довіреності від 05.07.2019 року на укладення договорів від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вищенаведеним Договором.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір від 18.12.2019 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (стаття 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, згідно з пунктом 5.4 Договору, у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного Договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього Договору (в тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за встановленою вказаним пунктом Договору формулою.

Стверджуючи про відключення зарядного пристрою за місцем розміщення належного йому обладнання у період з 13.08.2020 року по 22.09.2020 року включно, позивач посилається на наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за порушення договірних зобов`язань та стягнення з останнього 67 650,00 грн. штрафу.

В якості доказу порушення відповідачем умов Договору про надання послуг від 18.12.2019 року та відключення зарядного пристрою, позивач надав суду акт обстеження від 13.08.2020 року, а також заяви свідків, що містять посилання на обставини складення цього акту та аналогічні відомості до тих, які містить сам акт обстеження.

В цій частині суд зазначає, що наведений акт не є належним доказом обставин, на які посилається позивач, оскільки означений документ підписаний уповноваженими особами позивача в односторонньому порядку. Водночас, докази виклику представників відповідача для проведення обстеження та встановлення факту роботи/відключення зарядного пристрою відповідно до умов Договору, докази повідомлення відповідача про вчинення таких дій, чи докази залучення до проведення вищенаведеного обстеження інших незаінтересованих осіб, не пов`язаних з позивачем трудовими відносинами, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, у матеріалах справи відсутні й докази направлення вказаного акту на адресу відповідача після його оформлення, що дало б можливість останньому надати свої заперечення/пояснення на викладені в акті обставини, або усунути відповідні недоліки у разі їх дійсного підтвердження.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 5.6 Договору всі розбіжності з приводу виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів.

Проте, позивач до відповідача з вимогою про усунення порушення не звертався.

Матеріали справи також не містять і належних доказів, що можуть підтвердити факт відключення цих пристроїв саме відповідачем чи іншими особами на його замовлення.

Також позивачем не надано доказів та належним чином не доведено, що відключення зарядного пристрою за місцем його розміщення сталося з вини чи за наслідком дій відповідача, та відповідно наявна протиправна поведінка останнього.

Крім того, з наданого відповідачем висновку комп`ютерно-технічної експертизи № 304/2020-ЕВ від 20.10.2020 вбачається, що позивач на своїй сторінці у соціальній мережі "Facebook" (https://www.facebook.com/ionity.ua/) 04.05.2020 розмістив оголошення про відключення зарядних станцій в мережі "Autoenterprise", що свідчить про обізнаність позивача із вказаними обставинами до складання відповідного акта та підтверджує суперечливість доводів останнього про відключення зарядного пристрою для електромобілів саме відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача про порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині відключення зарядного пристрою, розміщеного за адресою: м. Київ, пр. Мінський, 20А, не знайшли свого підтвердження матеріалами даної справи, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість позовних вимог (наведена позиція віднайшла підтвердження у постанові Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі № 910/14838/20 з аналогічним предметом спору та тим самим суб`єктним складом).

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.05.2021.

Суддя І.В. Приходько