ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2692/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Лисюк В.В.

від відповідача: Горлатий О.В.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕМ ЕЛЕКТРО"

на рішення господарського суду Одеської області від 21.12.2020р., суддя в І інстанції Волков Р.В., повний текст якого складено 30.12.2020р. в м. Одесі

у справі № 916/2692/20

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕМ ЕЛЕКТРО"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства "Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва"

про стягнення 700 815,73 грн., розірвання договору та виселення

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі - РВ ФДМ) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕМ ЕЛЕКТРО" (далі Товариство) про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 643 179,93 грн. та пені в сумі 57 635,80 грн., розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.07.2019, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством, виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень будівлі (літ. А), нежитлових приміщень будівлі (літ. Б), нежитлових приміщень будівлі (літ. Г), нежитлових приміщень будівлі (літ. ЕЕ), інв. №4, реєстровий номер 02497938.2.ХВЮЯШЖ413, загальною площею 982,20 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, буд. 1 А, які обліковуються на балансі Державного підприємства "Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва" (далі ДП «Укрпівденбудрозвідування»).

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди від 29.07.2019 свої зобов`язання щодо своєчасної щомісячної сплати орендної плати не виконує, за період з 12.08.2019 по 14.09.2020 заборгованість відповідача з орендної плати складає 643 179,93 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також пеню у розмірі 57 635,80 грн. нараховану за період з 12.08.2019 по 14.09.2020 за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач зазначав, що несплата відповідачем орендної плати призводить до того, що до державного бюджету не надходять належні кошти, чим порушуються інтереси держави та значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору оренди. Враховуючи, що таке порушення договору з боку відповідача є істотним, позивач вважав наявними підстави для розірвання договору та виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.12.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "РЕМ ЕЛЕКТРО" заборгованість з орендної плати у розмірі 643179,93 грн., пеню у розмірі 45139,79 грн. Стягнуто з ТОВ "РЕМ ЕЛЕКТРО" 14529,12 грн. витрат зі сплати судового збору. Розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.07.2019, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕМ ЕЛЕКТРО" (вулиця 25-ї Чапаєвської Дивізії, будинок 1 А, офіс 12, місто Одеса, 65070, ). Виселено ТОВ "РЕМ ЕЛЕКТРО" із займаних орендованих нежитлових приміщень будівлі (літ. А), нежитлових приміщень будівлі (літ. Б), нежитлових приміщень будівлі (літ. Г), нежитлових приміщень будівлі (літ. ЕЕ), інв. №4, реєстровий номер 02497938.2.ХВЮЯШЖ413, загальною площею 982,20 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, буд. 1 А, та обліковується на балансі Державного підприємства "Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва". У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з підстав доведеності факту невнесення відповідачем орендної плати за користування орендованими нежитловими приміщеннями за період з 12.08.2019 по 14.09.2020, внаслідок чого станом на момент звернення до суду з цим позовом у відповідача існувала заборгованість з орендної плати в сумі 643179,93 грн., яка не була сплачена під час розгляду справи в суді, що є підставою для розірвання спірного договору оренди, виселення відповідача із займаних нежитлових приміщень та стягнення зазначеної заборгованості і пені у сумі 45139,79 грн., згідно з обчисленим судом розрахунком, оскільки наданий позивачем розрахунок пені судом визнано частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Товариство у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Скаржник вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач з незалежних від нього обставин не міг використовувати орендовані нежитлові приміщення за їх цільовим призначенням, обумовленим в договорі оренди, так як ці нежитлові приміщення були передані йому в оренду у стані, що не відповідає їх призначенню та за своїм технічним станом підлягають реконструкції.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначав про відсутність у нього заборгованості зі сплати орендної плати, посилаючись на відсутність можливості використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.07.2019, однак суд безпідставно не взяв цих доводів до уваги при вирішенні справи.

Відомостей про усунення обставин неможливості використання відповідачем орендованого майна протягом спірного періоду сторонами до суду не надано, а тому у позивача відсутні правові підстави для нараховування орендної плати. За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з відповідача за спірний період орендної плати у розмірі 643179,93 грн. та пені у розмірі 45139, 79 грн

Враховуючи факт існування об`єктивних обставин, за яких відповідач не міг використовувати орендоване майно за цільовим призначенням, суд першої інстанції мав би дійти висновку, що встановлені обставини не свідчить про порушення ТОВ «РЕМ ЕЛЕКТРО» умов договору оренди та не є підставою для розірвання вищевказаного договору на підставі ст. 651 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу РВ ФДМУ заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивач зазначає, що починаючи з дати укладання договору оренди орендар жодного разу не звернувся до регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях із заявою (листом, повідомленням та ін.), як до орендодавця за договором, про неможливість здійснювати користування орендованим майном.

На виконання договору між орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем 29.07.2019 року було складено та підписано акт приймання-передавання зазначеного у договорі нерухомого майна, із змісту якого вбачається, що майно на момент укладення договору не потребує капітального ремонту. Оскільки в акті приймання-передавання від 29.07.2019 року зазначено, що майно не потребує капітального ремонту, а поточний ремонт за умовами договору може бути проведений виключно самим орендарем за його рахунок, то і відсутні підстави вважати, що ТОВ "РЕМ ЕЛЕКТРО" не могло використовувати орендоване майно через обставини, за які він не відповідає. Позивач звертає увагу суду, що матеріали справи не містять жодних доказів фактичного проведення ремонтних робіт в орендованих приміщеннях.

Крім того позивач вказує те, що відповідач вступив у строкове платне користування майном за договором оренди з моменту підписання акту приймання-передавання майна, тобто з 29.07.2019 року.

Підстави звільнення відповідача від сплати орендної плати, у зв`язку з неможливістю використання орендованого майна, відсутні.

Заяв про дострокове припинення договору оренди на адресу РВ ФДМУ як сторони за договором, не надходило.

Будь-яких перешкод у праві користування майном РВ ФДМУ не здійснювало Товариству.

Поточний ремонт може бути проведений виключно орендарем, а не балансоутримувачем, а капітального ремонту майно не потребувало та згоду на проведення капітального ремонту позивач не надавав.

Відсутні докази фактичного проведення ремонтних робіт в орендованих приміщеннях, не надано ані договорів на виконання таких ремонтних/підрядних робіт, відповідачем не здійснено дій, направлених на витребування відповідних договорів з метою підтвердження власних тверджень.

В апеляційній скарзі відповідачем не зазначено жодної обґрунтованої підстави для скасування оскаржуваного рішення господарського суду першої інстанції.

Про день, час і місце розгляду справи учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте третя особа не скористалася наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду.

Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ДП «Укрпівденбудрозвідування» листом від 28.09.2018 № 6/09 повідомило РВ ФДМУ про те, що не заперечує проти укладання договору оренди з ТОВ «РЕМ ЕЛЕКТРО» на частину нежитлових приміщень, які тимчасово не використовуються підприємством, загальною площею 1407,9 кв.м., розташовані в приміщеннях за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, буд. 1-А, інвентарні номери 33,35,312,34,311, загальна площа 2808,3 кв.м. У цьому листі зазначено, що дані нежитлові приміщення знаходяться на балансі ДП «Укрпівденбудрозвідування» і на теперішній час не приватизовані, не продані, не подаровані, не знаходяться під арештом чи заставою, судового спору щодо них не ведеться, вони вільні для надання в оренду. Органом управління майном є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Листом від 10.01.2019 №7/21/368-19 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України повідомило РВ ФДМУ про те, що не заперечує проти передачі в оренду ТОВ «РЕМ ЕЛЕКТРО» зазначеного державного майна строком на 2 роки 11 місяців відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

29.07.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець), правонаступником якого є позивач, та ТОВ «РЕМ ЕЛЕКТРО» (орендар) було укладено договір оренди №96 нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно з п.п. 1.1, 1.2 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення будівлі (літ. А), нежитлові приміщення будівлі (літ. Б), нежитлові приміщення будівлі (літ. Г), нежитлові приміщення будівлі (літ. ЕЕ), інв. №4, реєстровий номер 02497938.2.ХВЮЯШЖ413, загальною площею 982,20 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, буд. 1 А (далі майно), що обліковується на балансі Державного підприємства "Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва" (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена ТОВ «ЮЖТРАНСІНВЕСТ» станом на 31.03.2019 та становить 4 578 997,00 грн., з метою розміщення офісу.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженням балансоутримувача і орендаря.

Відповідно до п. 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передавання майна.

Умовами п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 №786 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди (червень 2019) 69 508,12 грн. Орендна плата за перший місяць оренди липень 2019, визначається шляхом коригування орендної плати, яка зазначена у абзаці І цього пункту на індекси інфляції за липень 2019. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж. Одночасно копія платіжного доручення на перерахування орендної плати до державного бюджету 70% надсилається орендарем орендодавцеві, 30% - балансоутримувачу.

Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п.3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з п. 3.11. договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, у повному обсязі, якщо така виникла, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Обов`язки орендаря визначені розділом 5 даного договору, згідно з яким орендар зобов`язався: використовувати орендоване майно відповідно до його мети використання (п.5.1.); своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (п.5.3.); своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт орендованого майна (п.5.7.); протягом 15 днів з моменту кладення цього договору застрахувати орендоване майно на весь термін дії договору оренди на суму не менше, ніж на його вартість за висновком про вартість на користь балансоутримувача, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об`єкта оренди, у порядку, визначеному законодавством, зокрема від пожежі, затоплення, протиправних дій третіх осіб, стихійного лиха і надати орендодавцю та балансоутримувачу копії страхового полісу і платіжного доручення (п.5.9); у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря (п.5.10); здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна (п.5.11.).

Відповідно до розділу 7 договору орендодавець та балансоутримувач зобов`язуються:

- за участю балансоутримувача передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з цим договором (п.7.1.);

- не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися орендованим майном на умовах цього договору (п.7.2.)

Пунктом 9.4 договору встановлено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди та (або) відшкодування збитків у разі, якщо орендар:

а) передав об`єкт оренди у користування, у суборенду;

б) своїми діями створює загрозу пошкодження об`єкту оренди;

в) не здійснив страхування об`єкту оренди відповідно до п.5.8. та не застрахував Об`єкт оренди у подальшому на весь термін дії цього договору;

г) не сплачує орендну плату або несвоєчасно сплачує орендну плату;

д) змінив мету використання об`єкту оренди без дозволу орендодавця та балансоутримувача;

є) перешкоджає або протидіє орендодавцю та балансоутримувачу у проведенні перевірки використання, збереження об`єкту оренди та умов виконання договору;

ж) не укладає договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди, надання комунальних послуг брендарю, у т.ч. зі сплати податку на землю відповідно до вимог чинного законодавства;

з) не виконує вимоги протипожежної безпеки;

і) в інших випадках передбачених чинним законодавством.

Пунктом 10.1. визначено, що цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, який діє з моменту підписання його сторонами.

Відповідно до п.10.3. договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, укладаються у вигляді договору про внесення змін.

За ініціативою однієї із сторін цей договір може бути розірвано за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством, та у разі, якщо орендар не погоджується підписувати новий розрахунок орендної плати та відповідні зміни до договору при зміні Методики розрахунку орендної плати.

Згідно з п.10.6 договору чинність договору припиняється внаслідок:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- загибелі орендованого майна;

- достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

- у разі банкрутства орендаря;

- в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу (п.10.9. договору).

Відповідно до п.10.1. договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном на час прострочення (п.10.11 договору).

Зазначене у даному договорі державне нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 29.07.2019р. підписаним орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем ДП «Укрпівденбудрозвідування», яким визначено, що стан майна на момент укладення договору не потребує капітального ремонту.

Як вбачається зі звіту про стан надходження коштів до бюджету в період з 12.08.2019 по 12.06.2020 за об`єкт оренди, що орендується відповідачем, станом на 12.06.2020 у нього існувала прострочена заборгованість з орендної плати в розмірі 494 386,82 грн.

16.06.2020 позивач направив відповідачеві претензію №11-06-02290, в якій виклав вимогу негайно сплатити до державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 494 386,82 грн і нараховану пеню в сумі 45064,36 грн. та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги буде вимушений звернутись до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди та стягнення збитків у вигляді заборгованості з орендної плати і пені, станом на день подання відповідного позову.

Проте, вказану претензію відповідач залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги позивача про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 29.07.2019, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством, виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень будівлі (літ. А), нежитлових приміщень будівлі (літ. Б), нежитлових приміщень будівлі (літ. Г), нежитлових приміщень будівлі (літ. ЕЕ), інв. №4, реєстровий номер 02497938.2.ХВЮЯШЖ413, загальною площею 982,20 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, буд. 1 А, які обліковуються на балансі ДП «Укрпівденбудрозвідування», та стягнення з відповідача до Державного бюджету України заборгованості з орендної плати в сумі 643 179,93 грн. та пені в сумі 57 635,80 грн., обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного і у повному обсязі внесення орендної плати за користування приміщеннями за період з 12.08.2019 по 14.09.2020, наявністю простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 643 179,93 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, що є істотним порушенням умов договору оренди та підставою для розірвання даного договору.

Отже, причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди, укладеного між сторонами, виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень, що орендувалися ним за цим договором та стягнення заборгованості з орендної плати і пені.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом позивач посилався на те, що в порушення вимог чинного законодавства та умов договору оренди відповідач не сплачував орендну плату взагалі, станом на момент звернення до суду заборгованість з орендної плати за період з 12.08.2019 по 14.09.2020 складає 643 179,93 грн., що призводить до недоотримання державним бюджетом належних коштів, чим порушуються права держави та значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладанні договору, що є підставою для розірвання договору та виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень.

Предметом доказування у даному спорі є наявність чи відсутність передбачених законодавством підстав для розірвання договору оренди нежитлових приміщень. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести, а суд встановити, наявність таких порушень договору, з якими сам договір або чинне законодавство пов`язує можливість його розірвання в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з підстав доведеності факту невнесення відповідачем орендної плати за користування орендованими нежитловими приміщеннями за період з 12.08.2019 по 14.09.2020, внаслідок чого станом на момент звернення до суду з цим позовом у відповідача існувала заборгованість з орендної плати в сумі 643179,93 грн., яка не була сплачена під час розгляду справи в суді, що є підставою для розірвання спірного договору оренди, виселення відповідача із займаних нежитлових приміщень та стягнення зазначеної заборгованості і пені у сумі 45139,79 грн., згідно з обчисленим судом розрахунком, оскільки наданий позивачем розрахунок пені судом визнано частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених РВ ФДМУ позовних вимог, з огляду на таке.

З огляду на те, що орендоване майно є державною власністю, до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, застосовуються положення спеціального законодавчого акту у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду, яким є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019, що набрав чинності з 01.02.2020, та Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ від 10.04.1992, який втратив чинність з 01.02.2020, однак, був чинним станом на час укладення спірного договору, а також положення Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 759 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 283 ГК України, визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 3 статті 291 ГК договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Зокрема, у статті 783 ЦК України, визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Поряд із цим повинно бути враховано положення частини 2 статті 651 ЦК, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Статтею 782 ЦК передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Визначена наведеною статтею можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.

Право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною 1 статті 782 ЦК, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.

За змістом статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ, орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Частинами 1, 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX також передбачено, що орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

Обов`язок орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності та не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним встановлено в пунктах 3.6, 5.3, 5.9 договору оренди.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX, договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

За встановлених у справі обставин, аналогічні за змістом умови наведено і у пункті 9.4 договору оренди нерухомого майна від 19.07.2019, укладеного між сторонами.

Зокрема, пунктом 9.4 договору передбачено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди у разі, зокрема, якщо орендар не сплачує або не своєчасно сплачує орендну плату.

При цьому порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна щодо своєчасного і в повному обсязі внесення платежів за користування орендованим нерухомим майном, є істотним, оскільки значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати до державного бюджету із подальшим їх розподіленням відповідно до законодавства.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за змістом статті 3 ЦК належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як невнесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання зазначеного договору оренди в судовому порядку.

У разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати своєчасно і у повному обсязі позивачу необхідно довести факт такої несплати та її триваючий характер.

Обов`язок доказування і подання доказів встановлено статтею 74 ГПК України, за змістом частин 1, 3 якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 3 статті 760 ЦК України).

Сферу орендних відносин, предметом яких є державне майно, врегульовує Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX, згідно з частиною 2 статті 24 якого, договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Конституційний Суд України виходить з того, що співвідношення між нормами Кодексу і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Кодексу або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Кодексу, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (абзац четвертий мотивувальної частини рішення від 10 грудня 2009 року у справі N 1-46/2009).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зауважує, що таке істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного нерухомого майна, як систематичне (два і більше разів) своєчасне (у строк встановлений договором) невнесення орендної плати або сплата не в повному обсязі, а також невиконання сторонами інших своїх зобов`язань, в тому числі несплата інших обов`язкових платежів, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю (наймодавцю) згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"№157-IX.

При цьому, сплата заборгованості з орендної плати та інших обов`язків платежів як після відкриття провадження у справі, так і напередодні подання позову не може виправдовувати бездіяльність відповідача, як господарюючого суб`єкта, якщо має місце неодноразове прострочення сплати цих платежів по договору, та бути підставою для висновку про відсутність істотного порушення умови договору оренди, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору оренди є його оплатний характер, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ, частини 4 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

У даному випадку за умовами договору у орендаря був прямий обов`язок перераховувати щомісячно 100% орендної плати не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним до державного бюджету та балансоутримувачу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для розірвання договору позивач визначив несплату орендної плати за користування приміщеннями протягом року підряд у період з 12.08.2019 по 14.09.2020, наявність простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 643 179,93 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, що є істотним порушенням умов договору оренди та підставою для розірвання даного договору.

Судом встановлено, що вищевказана заборгованість відповідачем не погашена.

Така обставина несплата орендної плати, нарахованої з 12.08.2019 по 14.09.2020, є достатньою підставою для дострокового розірвання договору оренди державного майна, враховуючи ту обставину, що це майно є державним, орендна плата сплачується до державного бюджету, тому систематичне (два і більше разів) невнесення орендної плати завдає істотної шкоди державному бюджету, і в такому разі має місце неефективне використання державного майна.

Оскільки встановлені судом обставини щодо не виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати за користування приміщеннями протягом року підряд у період з 12.08.2019 по 14.09.2020, наявності простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 643 179,93 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, достатньо для висновку щодо дострокового розірвання договору оренди державного майна, колегія суддів вважає, що немає необхідності розглядати інші доводи відповідача в обґрунтування своїх заперечень.

Наведений правовий висновок щодо застосування норм права до спірних правовідносин викладено в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 917/28/19, від 13.11.2019 у справі № 908/399/17, від 11.03.2020 у справі № 914/4101/15.

За таких обставин, суд попередньої інстанції надавши вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України „Про оренду державного та комунального майна №157-IX, у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Відповідно до п. 5.10. договору у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря.

Пунктами 10.9., 10.10. договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.

Отже, встановлені апеляційним судом обставини, з урахуванням положень ст. 25 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" №157-IX та п. п. 5.10, 10.9, 10.10 договору оренди свідчать, що задоволення позовної вимоги про виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень, що орендувалися ним за цим договором, спрямоване на остаточне відновлення прав позивача, у зв`язку з чим, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та правомірно були задоволені місцевим судом.

Не спростовуючи факту несплати орендної плати у спірний період з 12.08.2019 по 14.09.2020, відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що він з незалежних від нього обставин не міг використовувати орендовані нежитлові приміщення за їх цільовим призначенням, обумовленим в договорі оренди, так як ці нежитлові приміщення були передані йому в оренду у стані, що не відповідав їх призначенню і балансоутримувачем в приміщеннях проводилися ремонтні роботи.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Так, частиною 6 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, оскільки визначальною умовою звільнення від орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає, то відповідач повинен був довести обставини, через які він не міг користуватися орендованими приміщеннями. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.08.2019 року у справі № 914/2264/17 та від 17.11.2020 року у справі № 925/1289/19.

Разом з тим, судом установлено, що за умовами п.п. 1.3, 5.7 договору стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженням балансоутримувача і орендаря; орендар зобов`язаний своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт орендованого майна.

Зазначене у спірному договорі державне нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 29.07.2019р., підписаним орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем ДП «Укрпівденбудрозвідування» без будь-яких зауважень, яким визначено, що стан майна на момент укладення договору не потребує капітального ремонту.

Оскільки вказаним актом приймання-передавання від 29.07.2019 року визначено, що спірні нежитлові приміщення не потребують капітального ремонту, а поточний ремонт за умовами договору може бути проведений виключно самим орендарем за його рахунок, то відсутні підстави вважати, що ТОВ "РЕМ ЕЛЕКТРО" дійсно не могло використовувати орендоване майно через обставини, за які він не відповідає.

Водночас, в матеріалах справи не міститься жодного доказу фактичного проведення ремонтних робіт в орендованих приміщеннях, зокрема, ані договорів на виконання таких ремонтних/підрядних робіт, ані договорів на придбання будівельних матеріалів для їх проведення тощо, відповідачем та балансоутримувачем до суду не подано.

Посилаючись на неможливість використання орендованих нежитлових приміщень, відповідач подав до матеріалів справи лише докази наявності листування з приводу доступу до приміщень із балансоутримувачем, а також копії листів балансоутримувача до орендодавця, без доказів відправлення їх адресату, проте таке листування не є доказом неможливості використання орендованого майна, більш того, матеріали справи не містять доказів направлення орендарем звернень безпосередньо до орендодавця з метою отримання доступу до орендованих приміщень.

Таким чином, на момент передачі приміщень в оренду відповідач був обізнаний з їх технічним станом, який не потребував капітального ремонту, що підтверджується вищезгаданим актом приймання-передавання від 29.07.2019р., а також не звертався до орендодавця з вимогою про внесення змін до договору в частині зменшення розміру орендної плати або звільнення його від сплати орендної плати у зв`язку з неможливістю використання майна за призначенням, та не вчиняв жодних дій спрямованих на захист свого права орендаря на орендоване майно шляхом звернення до суду з відповідним позовом до особи, яка чинить йому перешкоди у користуванні орендованим майном.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту передання йому у фактичне користування орендованих нежитлових приміщень, не надав суду належних доказів своєчасної сплати орендних платежів за період з 12.08.2019 по 14.09.2020, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 643179,93 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 3.7 договору 57635,80 грн. пені.

Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору оренди строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, є обґрунтованою.

За результатами перевірки наданого позивачем розрахунку пені судом першої інстанції встановлено, що він є частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а тому здійснивши власний розрахунок суд дійшов висновку, що розмір згаданої пені складає 45 139,79 грн. Такий розрахунок відповідає умовам укладеного сторонами договору оренди та чинному законодавству і відповідачем не спростований як в цілому, так і за його складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені місцевим судом.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника в цій частині не приймається до уваги.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 21 грудня 2020 року у справі № 916/2692/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕМ ЕЛЕКТРО" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21.05.2021р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.