ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2021 р. Справа№ 927/1094/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 12.05.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Фермерського господарства "САПФІР-М.М."

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021р.

у справі №927/1094/20 (суддя Сидоренко А.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД"

до Фермерського господарства "САПФІР-М.М."

про стягнення 440 723 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2020 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" до Фермерського господарства "САПФІР-М.М." про стягнення 355 867,36 грн. заборгованості по оплаті товару, поставленого згідно договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020; 1 783,54 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції; 4 684,47 грн. трьох процентів річних з простроченої суми; 59 650,15 грн. штрафу та 18 737,88 грн. пені за несвоєчасну оплату поставленого товару.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021 у справі №927/1094/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" до Фермерського господарства "САПФІР-М.М." про стягнення 440 723 грн. 40 коп. задоволено частково. Клопотання Фермерського господарства "САПФІР-М.М." про зменшення розміру пені та штрафу на 90 відсотків задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "САПФІР-М.М." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" 355 867,36 грн. боргу; 16 864,09 грн. пені; 53 685,14 грн. штрафу; 1 783,54 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції; 4 684,47 грн. трьох процентів річних та 6 610,85 грн. судового збору. Наказ видано після набрання рішенням законної сили. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство "САПФІР-М.М." звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021 у справі №927/1094/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з Фермерського господарства "САПФІР-М.М." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" 355 867, 36 грн боргу, 1 873,79 грн пені; 5 965,00 грн штрафу; 1 78,35 грн нарахованого на суму боргу індексу інфляції; 468,45 грн трьох процентів річних та 6 610,85 грн судового збору.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2021 року, апеляційну скаргу Фермерського господарства "САПФІР-М.М." передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Зубець Л.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "САПФІР-М.М." на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021 у справі №927/1094/20 - залишено без руху. Фермерському господарству "САПФІР-М.М." було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду доказів сплати судового збору в сумі розмірі 9 916,28грн.

01.04.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази сплати судового збору.

Розпорядження № 09.1-08/1367/21 Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 р., у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 927/1094/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 р апеляційну скаргу у справі №927/1094/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "САПФІР-М.М." на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021 у справі №927/1094/20. Розгляд справи призначено на 12.05.2021 року.

21.04.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в якій останній просить призначити судовий розгляд справи №927/1094/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення Північного апеляційного господарського суду, з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 року клопотання представника Фермерського господарства "САПФІР-М.М." про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

23.04.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021 у справі №927/1094/20 без змін.

Представник позивача у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №910/5505/20 та прийняти нове рішення, яким стягнути з Фермерського господарства "САПФІР-М.М." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" 355 867,36 грн боргу, 1 873,79 грн пені; 5 965,00 грн штрафу; 1 783,35 грн нарахованого на суму боргу індексу інфляції; 468,45 грн трьох процентів річних.

Представник позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІНФІЛД" (постачальник) та Фермерським господарством "САПФІР-М.М." (покупець) був укладений договір поставки № Б20/03-25-01 (надалі - Договір).

Відповідно до п.2.1., 3.1., 3.2., 4.1. Договору, постачальник зобов`язується передати покупцю товар відповідно до специфікацій (додатків) та умов цього договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити вартість товару (партії товару) на умовах цього Договору.

Покупець надає замовлення постачальнику, в якому зазначає (асортимент, номенклатуру) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами товару, кількість товару, та строками поставки.

Постачальник, отримавши замовлення від покупця, на його основі готує Специфікацію (додаток) до Договору і направляє її на узгодження та підписання.

Ціна товару, поставка якого є предметом цього Договору, формується постачальником на підставі ринкових цін на товар, є звичайною та зазначається в Специфікаціях (додатках) та видаткових накладних, які надаються постачальником та є узгодженими з покупцем.

Пунктами 5.1.-5.3., 5.5., 5.6. Договору передбачено, що загальна сума Договору складається із суми вартості партій товару, що були поставлені покупцю згідно з умовами цього Договору та протягом його дії.

Порядок та строки оплати партії товару зазначаються у відповідній специфікації (додатку) до Договору.

Розрахунки за товар здійснюються покупцем у національній валюті України, шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок постачальника. Всі витрати по перерахуванню грошових коштів відповідно до цього Договору несе покупець.

Покупець у платіжному дорученні на оплату в призначенні платежу вказує номер рахунку, Договору та Специфікацій (додатку) до Договору.

Днем платежу вважається день зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 6.1., 6.6., 6.7., 8.1. Договору визначено, що в специфікаціях (додатках) до Договору вказуються строки, місце та умови поставки товару згідно з Інкотермс-2020, які застосовуються із урахуванням особливостей товару, а також особливостей, що випливають із умов цього договору. У випадку розбіжностей між умовами цього Договору та умовами Інкотермс-2020, умови цього Договору мають переважну силу.

Датою поставки товару вважається дата, зафіксована уповноваженими представниками сторін у видатковій накладній.

Товар вважається прийнятим в асортименті та кількості відповідно до умов цього Договору у момент передачі товару покупцю та підписання ним (його уповноваженим представником) видаткової накладної. На видатковій накладній має бути поставлена печатка покупця чи доданий оригінал довіреності на уповноваженого представника.

Право власності на товар переходить до покупця в момент приймання товару від постачальника відповідно до умов поставки та підписання відповідних документів (товаро-транспортної накладної, видаткової накладної тощо).

Згідно з п. 16.6. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2020, а у випадку невиконання або неповного виконання сторонами своїх зобов`язань, до їх повного виконання за цим Договором. Якщо за 20 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не виявить наміру про припинення дії Договору, вважається що Договір продовжує свою дію на кожен наступний календарний рік та на таких самих умовах.

Доказів визнання недійсним, дострокового чи одностороннього розірвання даного Договору сторони суду не надали.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами Договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, специфікацією №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020), підписаною сторонами та скріпленою печатками сторін погоджено, що поставці підлягає товар - мінеральні добрива NPK 8-24-24+S+B+Zn, у кількості 44т, ціною без ПДВ 14 121,72 грн., загальна вартість товару разом з ПДВ 20% - 745 626,82 грн., що станом на 27.03.2020 є еквівалентом 24 067,01 EUR по курсу продажу 30,98 гривень за 1 EUR на міжбанківській валютній біржі згідно даних, що опубліковані на сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/EUR/. Розрахунок проводиться згідно рахунку, виставленого постачальником за наступним графіком: 20% вартості товару, що станом на 27.03.2020 становить 149 125,36 грн. та є еквівалентом 4 813,6 EUR, покупець сплачує до 25.03.2020; 80% вартості товару, що станом на 27.03.2020 становить 596 501,46 грн. та є еквівалентом 19 254,4 EUR, покупець сплачує до 31.07.2020. Вартість неоплаченої частини товару може бути змінена шляхом виставлення нового рахунку та/або складанням акту корегування вартості з врахуванням зміни курсу EUR до гривні на міжбанківській валютній біржі на день, що передуватиме дню оплати. Умови поставки - DDP склад покупця за адресою: 15122, Чернігівська область, Городнянський район, с. Хоробичі, вул. Радянська, будинок №18. Термін поставки (відвантаження) товару - не раніше 10.04.2020. Товар може бути поставлений (відвантажений) партіями.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, позивачем (постачальником) було поставлено відповідачу (покупцю) товар - мінеральні добрива NPK 8-24-24+S+B+Zn, у кількості 44т, ціною без ПДВ 14 121,72 грн., на загальну суму 745 626,82 грн., що підтверджується видатковими накладними №477 від 30.03.2020 та №514 від 02.02.2020, підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін.

Рекламацій стосовно невідповідності поставленого товару по кількості та актів про виявлені недоліки по якості в порядку, передбаченому п. 6.12.-6.14. Договору сторонами не складалось.

Заперечень та претензій щодо кількості поставленого товару, його якості та вартості відповідачем суду не надав.

Враховуючи відсутність зі сторони відповідача заперечень та претензій щодо отримання від позивача поставленого товару, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи факт поставки позивачем відповідачу товару за Договором поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.2. Договору сторони погодили, що порядок та строки оплати партії товару зазначаються у відповідній специфікації (додатку) до Договору. Зокрема, п.2, 3 Специфікації №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020) визначено, що загальна вартість товару разом з ПДВ 20% - 745 626,82 грн., що станом на 27.03.2020 є еквівалентом 24 067,01 EUR по курсу продажу 30,98 гривень за 1 EUR на міжбанківській валютній біржі згідно даних, що опубліковані на сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/EUR/. Розрахунок проводиться згідно рахунку, виставленого постачальником за наступним графіком: 20% вартості товару, що станом на 27.03.2020 становить 149 125,36 грн. та є еквівалентом 4 813,6 EUR, покупець сплачує до 25.03.2020; 80% вартості товару, що станом на 27.03.2020 становить 596 501,46 грн. та є еквівалентом 19 254,4 EUR, покупець сплачує до 31.07.2020. Вартість неоплаченої частини товару може бути змінена шляхом виставлення нового рахунку та/або складанням акту корегування вартості з врахуванням зміни курсу EUR до гривні на міжбанківській валютній біржі на день, що передуватиме дню оплати.

В обгрунутвання своїх вимог позивач зазначає, що відповідач (покупець) взяті на себе зобов`язання щодо оплати товару на умовах, зазначених у п.2,3 Специфікації №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020) виконав частково, сплативши 149 125,36 грн., у зв`язку з чим станом на 01.08.2020 у відповідача перед позивачем існувала дебіторська заборгованість у розмірі 596 501,46 грн.

Після формування дебіторської заборгованості відповідачем було сплачено за даною специфікацією 16.10.2020 - 100 000,00 грн. та 30.10.2020 - 157 933,18 грн., що підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків станом на 25.03.2020-16.11.2020 за підписом позивача.

Також позивач зазначає, що у відповідності до приписів п.3 Специфікації №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020) якими передбачено, що вартість неоплаченої частини товару може бути змінена шляхом складанням акту корегування вартості з врахуванням зміни курсу EUR до гривні на міжбанківській валютній біржі на день, що передуватиме дню оплати, позивачем було складено акти коригування вартості по спірному Договору щодо зміни вартості неоплаченого товару за видатковими накладними №477 від 30.03.2020 та №514 від 02.04.2020, а саме: №258 від 16.10.2020 (на суму 100 000,00 грн., результат зміни ціни складає 6568,28 грн.), №317 від 30.10.2020 (на суму 139 751,78 грн., результат зміни ціни складає 9495,46 грн.), №318 від 30.10.2020 (на суму 18 181,40 грн., результат зміни ціни складає 1235,34 грн.), копії яких додано до матеріалів справи (а.с.18-20).

Зазначені акти коригування вартості №258 від 16.10.2020, №317,318 від 30.10.2020 підписані сторонами та скріплені печатками сторін. Крім того, у зазначених Актах зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених обставин, основна заборгованість відповідача (покупця) перед позивачем (постачальником) становить 355 867,36 грн., яка заявлена позивачем до стягнення.

Відповідач щодо суми основної заборгованості заперечує посилаючись на те, що в п.2 Специфікації загальна вартість товару є еквівалентом 24 068 ЕUR по курсу продажу за 1 EUR на міжбанківській валютній біржі згідно даних, що опубліковані на сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/EUR/., проте на цьому сайті на 27.03.2020 зазначений курс 30,9488, а ніяк ні 30,98, тобто сума специфікації, накладної та рахунку повинна була бути 744 876,03 грн., а ніяк ні 745 626,82 грн. Також відповідач не погоджується з актами коригування вартості №317, 318 від 30.10.2020 та № 258 від 16.10.2020, оскільки на його думку повинна коригуватись або вся сума заборгованості або не корегуватись нічого, у зв`язку з чим залишок заборгованості за поставлений товар на час подання позову становить 338 568,28 грн. Також відповідач вказує на те, що акт звірки взаємних розрахунків за період з 25.03.2020-16.11.2020 відповідачем не підписувався та навіть не був йому направлений. Оскільки відповідач заперечує щодо залишку заборгованості, відповідно він не погоджується із розрахунками пені та 3% річних за користування чужими коштами. Стосовно нарахованих позивачем суми штрафу та інфляційних збитків відповідач не заперечує.

Вищевикладені заперечення відповідача є безпідставними та судом не приймаються виходячи з наступного:

Аналізуючи курс EUR до гривні на міжбанківській валютній біржі станом на 27.03.2020 (дата підписання Специфікації №1 (додаток №1 до спірного Договору) вбачається, що курс валюти є динамічним під час торгів на біржі, що виключало можливість зафіксувати його в певний момент підписання Специфікації сторонами. Курс 30.9488, про який зазначає відповідач, дійсно є курсом закриття торгів на міжбанківській валютній біржі станом на 27.03.2020 на 17:00. Але, як пояснив позивач, за основу для розрахунку курсу євро до гривні було взято курс євро на міжбанківській валютній біржі по закриттю торгів на попередній день, який відповідно до даних ресурсу minfin.com.ua становив 30.9770 (тобто 30,98 після округлення).

Укладаючи та підписуючи спірний Договір поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020 та Специфікацію №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до спірного Договору) сторони чітко погодили загальну вартість товару - 745 626,82 грн., що станом на 27.03.2020 є еквівалентом 24 067,01 EUR по курсу продажу 30,98 гривень за 1 EUR на міжбанківській валютній біржі згідно даних, що опубліковані на сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/EUR/. Розрахунок проводиться за графіком, зазначеним в Специфікації. Вартість неоплаченої частини товару може бути змінена шляхом виставлення нового рахунку та/або складанням акту корегування вартості з врахуванням зміни курсу EUR до гривні на міжбанківській валютній біржі на день, що передуватиме дню оплати.

За приписами ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що спірний Договір поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020, Специфікація №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до спірного Договору), а також акти коригування вартості №258 від 16.10.2020, №317,318 від 30.10.2020 були підписані сторонами та скріплені печатками без заперечень. Доказів визнання недійсним, дострокового чи одностороннього розірвання спірного Договору відповідач суду не надав. Крім того, в актах коригування вартості зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають. Вищезазначені документи відповідачем не оскаржувались та не визнавались недійсними.

Оскільки ні на момент підписання спірного Договору поставки № Б20/03-25-01 від 25.03.2020, Специфікації №1 (додаток №1 від 27.03.2020 до спірного Договору) та актів коригування вартості №258 від 16.10.2020, №317,318 від 30.10.2020, ні до моменту звернення позивача з даним позовом до суду, між сторонами не виникало розбіжностей та суперечок щодо умов вищезазначених документів, більш того відповідачем було частково виконано умови спірного Договору щодо здійснення оплати частини товару суд доходить висновку, що відповідачем шляхом підписання зазначених умов та часткового їх виконання був погоджений курс євро з розрахунку 30,98 гривень за 1 EUR, а також умови щодо коригування частини товару, яка оплачувалась.

Як зазначив позивач, така практика склалась задля унеможливлення покупцем маніпулювати курсовою різницею, протерміновуючи оплату товару та очікуючи більш вигідний для себе курс.

Згідно з ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ст.525, 526 Цивільного кодексу України і ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу в розмірі 355 867,36 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 10.1., 10.4. Договору, кожна із сторін несе відповідальність за невиконання умов цього Договору у відповідності з діючим законодавством України та цим Договором. У випадку прострочення виконання грошового зобов`язання покупець має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми.

Частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1 783,54 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції за період з 01.08.2020 по 12.11.2020 та 4 684,47 грн. трьох процентів річних за період з 01.08.2020 по 12.11.2020.

Відповідач щодо розрахунку 1 783,54 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції не заперечував. Стосовно розрахунку 3% річних відповідач заперечує, посилаючись на інший залишок заборгованості по спірному Договору (338 568,28 грн.).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем правомірно нараховано 1 783,54 грн. інфляційних за період з 01.08.2020 по 12.11.2020 та 4 684,47 грн. трьох процентів річних за період з 01.08.2020 по 12.11.2020, оскільки матеріалами справи підтверджено залишок основної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 355 867,36 грн. та встановлено прострочку оплати відповідачем поставленого товару.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 18 737,88 грн. пені за період з 01.08.2020 по 12.11.2020 за несвоєчасне виконання зобов`язання та 59 650,15 грн. штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості, відповідно до п.5.4. Договору.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктами 5.4., 10.3. Договору передбачено, що якщо покупець здійснює оплату товару (партії товару) у строк, що перевищує строк, зазначений у відповідній Специфікації (додатку) на 30 календарних днів, то така оплата вважається простроченою і покупець зобов`язаний сплатити постачальнику неустойку у вигляді штрафу, в розмірі 10% від суми заборгованості, станом на 31 календарний день прострочення оплати.

У випадку невиконання (прострочення) термінів оплати партії товару, зазначеної у відповідній Специфікації (додатку) до цього Договору, покупець сплачує постачальнику пеню у відсотках річних від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

У інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідач щодо нарахування 59 650,15 грн. штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості не заперечував. Стосовно розрахунку пені відповідач заперечує, посилаючись на інший залишок заборгованості по спірному Договору (338 568,28 грн.), у зв`язку з чим надав свій розрахунок пені, викладений у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується залишок основної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 355 867,36 грн. та встановлено прострочку термінів оплати товару; оскільки 31 календарний день прострочення оплати по Специфікації №1 до спірного Договору настав 01.09.2020, а тому суд перевіривши наведені позивачем у позовній заяві розрахунки пені та штрафу доходить висновку, що позивачем правомірно нараховано 59 650,15 грн. штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості та 18 737,88 грн. пені за період з 01.08.2020 по 12.11.2020.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 %, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 217 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 статті 233 Господарського кодексу України визначено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч.1ст.550 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту наведених норм вбачається, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Господарський суд повинен об`єктивно та комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, і за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та його розмір.

Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та принципах господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18; від 22.10.2019 у справі №904/5830/19; від 31.10.2019 у справі № 911/874/19; від 06.11.2019 у справі №917/1638/18; від 13.01.2020 у справі №902/855/18; від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Суд при прийнятті рішення враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені та штрафу на 90% відповідач посилається на важке фінансове становище господарства, що є наслідком неврожаю 2019-2020 років та не дало можливості своєчасно розрахуватись з кредиторами (борги 2019 року перейшли у 2020 рік, а з квітня 2020 року господарська діяльність відповідача повністю заблокована). У зв`язку з протиправним блокуванням господарської діяльності Державною податковою службою зупинена господарська діяльність та підприємство не має можливості належним чином виконувати свої зобов`язання до набрання законної сили по справах №620/2952/20, №620/3478/20, №320/4454/20, на які посилається відповідач. Також відповідач вказує на наявність кредитної заборгованості в розмірі 7 587 942,84 грн. та введені карантинні обмеження на території України, що також погіршило господарську діяльність відповідача. Проте, не дивлячись на ситуацію, що склалась, відповідач має намір повністю та добровільно погасити існуючу заборгованість, однак на сьогоднішній день наявних на банківських рахунках грошових коштів недостатньо для проведення повного розрахунку з позивачем. Для збереження господарської діяльності, можливості сплачувати заробітну плату своїм працівникам та можливості розрахуватись з власниками земельних паїв, відповідач просить суд задовольнити його клопотання про зменшення розміру пені та штрафу на 90%.

Приймаючи до уваги, що:

- відповідно до витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо державної реєстрації Фермерського господарства "САПФІР-М.М.", основними видами економічної діяльності відповідача є вирощування зернових та овочевих культур, що носить сезонний характер;

- складне фінансове становище відповідача спричинене існуванням кредитної заборгованості у розмірі 7 587 942,84 грн. перед ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", що підтверджується журналом-ордером і відомістю по рахунку 601 "Короткострокові кредити банків у національній валюті за 2020р.;

- наявність судових адміністративних проваджень про скасування рішення про відмову в реєстрації податкових накладних та зобов`язання зареєструвати їх, що стало підставою для блокування господарської діяльності господарства відповідача Державною податковою службою та його зупинення, у зв`язку з чим у відповідача відсутня можливість належним чином виконувати свої зобов`язання до набрання законної сили рішенням у справах Чернігівського окружного адміністративного суду №620/2952/20, №620/3478/20, №620/4454/20;

- примусове стягнення з відповідача, присудженої суми штрафних санкцій (пені та штрафу) може призвести до непередбачуваних наслідків, які негативно вплинуть на роботу Товариства, в тому числі, і до можливого арешту рахунків та майна, що призведе до неможливості сплачувати заробітну плату своїм працівникам та неможливості розрахуватись з власниками земельних паїв;

- розмір штрафу та пені не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання та у порівнянні із збитками кредитора;

- відповідачем частково сплачена сума за поставлений товар.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені та штрафу на 10%, враховуючи принцип збалансованості інтересів сторін, всі вищевикладені обставини у сукупності є винятковими, а тому відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України так ст.551 Цивільного кодексу України пеня підлягає стягненню в сумі 16 864,09 грн., а штраф у сумі 53 685,14 грн.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Фермерське господарство "САПФІР-М.М.".

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "САПФІР-М.М." залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2021р. у справі № 927/1094/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Фермерське господарство "САПФІР-М.М.".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.05.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова