ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2021 р. м. Київ Справа № 911/3210/19

Господарський суд Київської області у складі судді Мальованої Л.Я. за участю секретаря судового засідання Майбороди В.М. розглянувши справу

За позовом Першого заступника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Київське лісове господарство"

до Приватного підприємства "Ельба-Інвест"

третя особа 1) Застугнянська сільська рада

третя особа 2) ОСОБА_1

третя особа 3) ОСОБА_2

третя особа 4) ОСОБА_3

про витребування на користь держави земельних ділянок

Представники сторін:

прокурор - Козачук В.Б.;

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

Третя особа 1 - не з`явився;

Третя особа 2 - ОСОБА_4 ;

Третя особа 3 - не з`явився;

Третя особа 4 - не з`явився.

Обставини справи:

Перший заступник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства "Київське лісове господарство" до Приватного підприємства "Ельба-Інвест", треті особи: Застугнянська сільська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передача у власність спірних земельних ділянок відбулась з порушенням вимог законодавства, оскільки вилучення земель лісогосподарського призначення відбулось за відсутності згоди постійного землекористувача, погодження зміни цільового призначення земель вказаної категорії не надавалось, а тому земельні ділянки підлягають витребуванню на користь держави.

В судовому засіданні 17.03.2021 року оголошувалась перерва по 07.04.2021 року.

Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі з урахуванням заяви про зміну предмета позову. Представник позивача ДП "Київське лісове господарство" підтримує поданий прокурором позов.

Представник третьої особи 2 заперечив проти позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача ДП "Київське лісове господарство", відповідача, третьої особи 1, третьої особи 3 та третьої особи 4 в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили суд належним чином, вимоги суду викладені в ухвалі від 27.01.2020 р. не виконали.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявленого позову прокурор зазначає, що рішенням 16 сесії V скликання Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 20.12.2007 року № 137 передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки на території с. Застугна Застугнянської сільської ради по вулиці Кар`єрній для ведення особистого селянського господарства та для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області видано наступні державні акти на право власності на земельні ділянки:

-на ім`я ОСОБА_1 від 08.02.2008 серії ЯЕ № 6 щодо земельної ділянки площею 0,250 га з кадастровим номером :07:002:0026 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

-на ім`я ОСОБА_2 від 08.02.2008 серії ЯЕ № 2 щодо земельної ділянки площею 0,250 га з кадастровим номером :07:002:0029 для ведення особистого селянського господарства;

-на ім`я ОСОБА_3 від 08.02.2008 серії ЯЕ № 3 щодо земельної ділянки площею 0,250 га з кадастровим номером :07:002:0030 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

В подальшому ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В. від 15.02.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 360, відчужила належну їй земельну ділянку на користь ПП «Ельба-Інвест»; ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В. від 07.03.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 694, відчужив належну йому земельну ділянку на користь ПП «Ельба-Інвест»; ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В. від 04.03.2008 зареєстрованого в реєстрі за № 598, відчужила належну їй земельну ділянку на користь ПП «Ельба-Інвест».

На підставі вказаних правочинів ПП «Ельба-Інвест» видано державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 236168, ЯЖ № 236170 та серії ЯЖ № 236166 від 10.07.2008 р.

Разом з тим, передача у власність вищевказаних земельних ділянок відбулась з порушенням вимог законодавства, оскільки вилучення земель лісогосподарського призначення відбулось за відсутності згоди постійного користувача, погодження зміни цільового призначення земель вказаної категорії не надавалось.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням землі поділяють на такі категорії: зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови та землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Разом з тим, спірні земельні ділянки були сформовані за рахунок земель лісогосподарського призначення, та були передані у приватну власність всупереч вимог закону з огляду на наступне:

Згідно ст. 8 Лісового кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

За змістом положень ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України).

Статтею 56 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Згідно зі ст. 57 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Спірні земельні ділянки в силу положень ст. ст. 19, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовуються для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Зокрема, згідно інформації Державного підприємства «Київське лісове господарство» від 17.10.2016 року за № 02-853 вищевказані земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення в кварталі № 38 Васильківського лісництва, погодження на їх вилучення не надавалось, відповідні зміни цільового призначення не проводились. Територія земельних ділянок представляє собою єдиний лісовий масив і на даний час використовується для ведення лісового господарства.

Крім того, згідно відповіді Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (далі - ВО «Укрдержліспроект») № 59 від 14.02.2019 земельні ділянки з кадастровими номерами: :07:002:0026, :07:002:0029; :07:002:0030 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» в кварталі 38 Васильківського лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років.

Відповідно до п. 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 № 848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Державним агентством лісових ресурсів України за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді України.

Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України № 119 від 30.09.1991 належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих баз даних, які містять лісотаксаційну, топографо- геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Таким чином інформація, надана ВО «Укрдержліспроект» щодо факту накладення спірних земельних ділянок на землі , які перебувають в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» в кварталі 38 Васильківського лісництва з доданим викопіюванням з публічної кадастрової карти, є належним підтвердженням вказаних обставин, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державного лісового та земельного кадастрів.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Таким чином, право користування спірними земельними лісовими ділянками посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Київське лісове господарство», що відповідає правовому висновку висловленому в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16 та Верхового Суду України у справах № 6-224цс14 від 21.01.2015, № 6-50цс15 від 01.07.2015.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.

Пунктом 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Однак, встановлено, що ДП «Київське лісове господарство» будь-яких дозволів на вилучення вищевказаних земельних ділянок лісогосподарського призначення, не надавало.

Крім того, при вибутті у приватну власність спірних земельних ділянок порушено порядок зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та землі житлової забудови.

Згідно зі ст. 42 Лісового кодексу України переведення лісових, земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Зміна цільового призначення спірних земельних ділянок відбулась із порушенням ч.ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України, а саме - без дотримання встановленого законом порядку зміни цільового призначення, без отримання висновку органу виконавчої влади та лісового господарства.

Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства погодження на зміну цільового призначення вищевказаних земельних ділянок не надавалися, що підтверджується відповіддю від 17.10.2016 за № 02-835 та від 11.02.2019 №02-02/122.

Разом з тим, основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає у здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням, що з огляду на незаконну зміну цільового призначення спірної земельної ділянки на землі житлової та громадської забудови несе пряму загрозу знищення наявних лісових насаджень та унеможливить здійснення належних заходів по їх захисту та відновленню.

Відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України (в редакції на час вилучення спірних земельних ділянок у приватну власність) районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території були уповноважені передавати у власність, надавати у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняти право користування ними.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення уповноваженого органу державної влади - Васильківської районної державної адміністрації - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла.

Таким чином, оскільки держава в особі Васильківської районної державної адміністрації не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Застугнянська сільська рада вилучила її у приватну власність без вираження на це волі власника, а тому таке рішення є незаконним як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави. Тому це рішення не створює правових наслідків незалежно від того, чи було воно скасоване судовим рішенням в іншій справі.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у Постанові від 03.07.2019 по справі № 183/2534/16-ц.

Тому, прийняття Застугнянською сільською радою незаконного рішення про надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства та для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без припинення права постійного користування ними у ДП «Київське лісове господарство» або їх вилучення, являється доказом порушення права власності держави на спірні земельні ділянки в силу вимог ст. 149 Земельного кодексу України.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

При цьому, власник або титульний володілець відповідно до положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від .6 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після, реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Крім того, Застугнянською сільською радою (як суб`єктом владних повноважень) розпорядження про передачу громадянам у власність земельних ділянок є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право власності земельної ділянки і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Відтак обраний спосіб захисту порушених прав (оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про розпорядження земельною ділянкою) не забезпечує їх реального захисту.

Частинами 1, 3 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його, відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим правочином у ланцюгу правочинів.

З урахуванням положень ст. 19 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 170 Цивільного кодексу України, держава як власник об`єктів права державної власності делегує відповідному органу державної власності повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Таким чином, реалізація відповідним органом місцевого самоврядування правомочностей щодо об`єктів державної власності, зокрема розпорядження майном всупереч положень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі держави (постанови Верховного Суду України від 25.01.2017 (справа № 3-1533гс16), від 05.10.2016 (справа № 3-604гс16) та від 15.03.2017 (справа № 3-1515гс16).

Натомість, надання у приватну власність земель лісового фонду для ведення особистого селянського господарство та будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без вилучення земель лісового фонду у постійне користування у порядку та спосіб визначений законом, зміни їх цільового призначення у встановленому законом порядку, а також за відсутності передбачених законом підстав для перебування у приватній власності земель вказаної категорії, суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. ст. 19, 20, 54, 55, 56, 57, 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 5, 8, 17, 42 Лісового кодексу України, призвело до вибуття спірних земельних ділянок з державної власності всупереч встановленому законом порядку, поза волею власника.

В даному випадку спірні земельні ділянки вибули з власності держави всупереч встановленого законом порядку та безоплатно, а тому існують всі правові підстави для витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння на користь держави на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України.

Земельні ділянки вибули з державної власності поза волею власника, оскільки відведення останніх у приватну власність здійснено всупереч встановленого законом порядку, зокрема, за відсутності згоди постійного лісокористувача, що дає підстави для пред`явлення вимог про витребування їх із чужого незаконного володіння на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство».

Відповідно до п. 3 ст. 1311 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного ( законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності у приватну власність за умов заборони таких дій позбавляє Український народ загалом ; (стаття 13 Конституції України) або постійного користувача в особі державного спеціалізованого підприємства правомочностей володільця землі в тому обсязі, який дозволяє його статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності та користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

З огляду на викладене, ліси і землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини і наведеною в п. 54 рішенні у справі «Трегубенко проти України».

Разом з тим, відповідно до ст. 28 Лісового кодексу України питання здійснення контролю за дотриманням лісового законодавства та питання збереження лісів покладена на центральні органи з питань лісового господарства у сфері лісових відносин та територіальні відділення цього органу на місцях.

Відповідно до Положення про Київське обласне управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом Державного Комітету лісового господарства України від 04.07.2007 № 233, таким територіальним відділенням в Київській області є Київське обласне управління лісового та мисливського господарства.

При цьому, Державне підприємство «Київське лісове господарство» є постійним користувачем земель лісового фонду, які були передані у приватну власність всупереч вимог закону.

Отже, Київське обласне управління лісового та мисливського господарства та Державне підприємство «Київське лісове господарство» є органами уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно зі ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. ,

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Таке саме правило встановлене статтею 12 Лісового кодексу України.

Натомість, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті-, прийняття органом місцевого самоврядування низки рішень, зокрема незаконного рішення Застугнянської сільської ради, зміни цільового призначення землі.

Однак, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірних земельних ділянок знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Крім того, витребування спірних земельних ділянок з володіння на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельних ділянок здійснюється на підставі норм ст. 153 Земельного кодексу України, ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України у зв`язку із виявленням порушень вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

При цьому, витребування земельних ділянок у відповідачів без надання компенсації у зв`язку з її витребуванням, не свідчить про порушення принципу «пропорційності», оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідна правова позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі 707/585/17.

Також варто зауважити, що Стокгольмська Декларація, прийнята у 1972 році на Конференції Організації Об`єднаних Націй з навколишнього довкілля сформулювала принцип про те, що "Людина [повинна мати] має основне право на свободу, рівність і сприятливі умови життя в довкіллі, якість якого дозволяє вести гідне і процвітаюче життя, вона несе головну відповідальність за охорону і поліпшення довкілля на благо нинішнього і майбутніх поколінь". "Збереження і покращення якості оточуючого людину середовища є важливою проблемою, яка впливає на добробут народів та економічний розвиток усіх держав світу; це - вираз волі народів усього світу і обов`язок урядів усіх держав".

Орхуська Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, була погоджена Європейською економічною комісією ООН у 1998 році. Конвенція ратифікована у 40 країнах та Євросоюзом. Цей міжнародний договір визнає право "кожної людини нинішнього та прийдешніх поколінь на життя в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту".

Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950) не містить екологічних прав. Але рішення Європейського суду формують судову практику, відповідно до якої визнається, що забруднення навколишнього середовища є причиною порушення основних прав громадян, як права на життя, на повагу до приватного та сімейного життя.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27.11.2007 у справі "Хаммер проти Бельгії" суд вирішив, що незважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть право на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою. Таким чином, державні органи зобов`язані діяти з метою захисту навколишнього середовища.

Оскільки ліси є невід`ємним елементом екосистеми, незаконне відчуження земель лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля.

За таких обставин позов Києво-Святошинської місцевої прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Така позиція повністю узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6- 2510ц15.

Третя особа 2 заперечила проти позову посилаючись на пропуск строку позовної давності прокурором, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Зокрема, згідно висновків Великої Палати Верховного суду у Постанові по справі № 469/1203/15-ц від 22.05.2018 помилковою є практика судів про визначення перебігу строку позовної давності починається з часу, коли відповідний орган здійснив незаконну передачу земель, а не з часу, коли особа, право якої порушено, або прокурор, який звертається за захистом порушеного права, дізналися про таке порушення.

Відповідно до відповіді ДП «Київське лісове господарство» від 21.03.2019 за № 02-02/246 факт вилучення спірних земельних ділянок у приватну власність виявлені даним підприємством при моніторингу кадастрової карти України в жовтні 2016 року, однак в силу відсутності коштів для звернення до суду ДП «Київське лісове господарство» не вживались.

Тому, з огляду на складність встановлення факту порушення при відведенні земель лісового фонду, оскільки представники ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не були обізнані про передачу у приватну власність земель лісового фонду на території Застугнянської сільської ради Васильківського району до жовтня 2016 року, оспорюване рішення саме по собі не містить інформації про включення до земель відносно яких воно прийнято земель лісового фонду, тобто ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не володіло інформацією про порушення права держави та про особу, яка його порушила до отримання відповідної інформації в ході вивчення даних розміщених на публічній V кадастровій карті України.

Крім того, незаконне вилучення земель лісового фонду виявлено прокурором під час досудового розслідування кримінального провадження за № 0000049 від 17.01.2019, за фактом зловживання посадовими особами при незаконному вилученні земель лісового фонду у приватну власність.

Тому, указані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави, а тому відлік перебігу строків позовної давності слід обчислювати з часу, коли з огляду на обізнаність уповноваженого державою органу, ДП «Київське лісове господарство», стало достеменно відомо про сам факт відповідного порушення та особу порушника, а відтак у уповноваженого державною органу з`явилась об`єктивна можливість для звернення до суду з відповідним позовом, тобто указані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави.

Зважаючи на викладене, установлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності при зверненні прокурора до суду, пропущено з поважних причин.

У разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відповідна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах і колегією суддів Судової палати в господарських справах Верховного Суду України у постановах від 11 листопада 2014 року (справа № 21- 493а14) та 09 грудня 2014 року (справа 21-308а14).

При цьому Велика Палата Верховного Суду в п. 5.12 Постанови від 12.02.2019 по справі № 911/414/18 наголошує на тому, що та обставина, що спір стосується надання оцінки рішенню на підставі якого у фізичних осіб виникли цивільні права на зазначені в цьому рішенні земельні ділянки, але у подальшому були припинені через відчуження ними цих земельних ділянок, не відносить позов в цій частині до юрисдикції загальних судів, оскільки метою її пред`явлення у сукупності з іншими вимогами є витребування земельної ділянки у юридичної особи, яка є її власником і володільцем на час пред`явлення позову.

З огляду на викладене такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки його вирішення впливає на права й обов`язки юридичної особи.

Враховуючи викладене суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, у зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності прокурору звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого частиною 9 ст.129 ГПК України, покладає на відповідача відшкодування прокурору судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-92, 129, 207, 236, 238 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди у здійсненні Державним підприємством «Київське лісове господарство» ( 08114, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Стоянка, вул. Лісна, буд. 15, код 00991373) права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду з кадастровими номерами :07:002:0801:07:002:0029; :07:002:0030 які розташовані у адміністративних межах с. Застугна Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області, шляхом їх повернення на користь держави у постійне користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння Приватного підприємства «Ельба-Інвест» (03127, м. Київ, просп. 40-річчя Жовтня, буд. 116-а, код 31808088).

3. Стягнути з Приватного підприємства «Ельба-Інвест» (03127, м. Київ, просп. 40-річчя Жовтня, буд. 116-а, код 31808088) на користь прокуратури Київської області (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, буд. 67, код 02909996) судовий збір в сумі 2 857 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят сім) грн. 56 коп. судового збору за наступними реквізитами: р/р: 5641, МФО: 820172 (Державна казначейська служба України у м. Києві), код ЄДРПОУ: 2909996; Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України .

Повний текст рішення підписано 18.05.2021 року.

Суддя Л.Я. Мальована