УХВАЛА

20 травня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/22256/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

товариства з обмеженою відповідальністю «Рибоконсервний завод «Екватор» - Маслова О.Г., адвокат (довіреність від 01.01.2021 № 02-юр),

державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (процесуальний правонаступник - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) - не з`явився,

товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеррибфлот» - Демченко В.М., адвокат (довіреність від 02.01.2020),

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеррибфлот»»

на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 (суддя Паламар П.І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 (головуючий суддя: Доманська М.Л., судді: Грек Б.М., Пантелієнко В.О.)

у справі № 910/22256/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рибоконсервний завод «Екватор» (далі - ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор», позивач)

до державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (процесуальний правонаступник - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) (далі - Інститут, відповідач -1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеррибфлот» (далі - ТОВ «Інтеррибфлот», відповідач-2, скаржник)

про визнання патентів на корисну модель та промисловий зразок недійсними, зобов`язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Інституту та ТОВ «Інтеррибфлот» про визнання патентів на корисну модель та промисловий зразок недійсними, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що патенти на корисну модель та промисловий зразок відповідача - 2 не відповідають умовам патентоспроможності, оскільки не були новими, тому позивач, на підставі пункту 1 статті 25 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки» та пункту 1 статті 33 Закону України «Про охорону права на винаходи і корисні моделі» просив суд:

- визнати недійсним патент України на корисну модель № 94636 (спосіб виробництва рибних консервів), зареєстрований 25 листопада 2014 року Державною службою інтелектуальної власності України, власником якого є відповідач - 2;

- зобов`язати відповідача -1 внести запис до Державного реєстру патентів України на корисні моделі щодо визнання недійсним патенту України на корисну модель № 94636 (спосіб виробництва рибних консервів), зареєстрованого 25 листопада 2014 року та здійснити публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність»;

- визнати недійсним патент України на промисловий зразок № 31472 (банка для рибних консервів), зареєстрований 25 лютого 2016 року Державною службою інтелектуальної власності України, власником якого є відповідач - 2;

- зобов`язати відповідача -1 внести запис до Державного реєстру патентів України на промислові зразки щодо визнання недійсним патенту України на промисловий зразок № 31472 банка для рибних консервів), зареєстрованого 25 лютого 2016 року та здійснити публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/22256/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021, позов задоволено повністю. Визнано недійсним патент України на корисну модель № 94636 (спосіб виробництва рибних консервів) зареєстрований 25 листопада 2014 року Державною службою інтелектуальної власності України, власником якого є ТОВ «Інтеррибфлот». Зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести до Державного реєстру патентів України на корисні моделі відомості щодо визнання недійсним патенту України на корисну модель № 94636 (спосіб виробництва рибних консервів) зареєстрований 25 листопада 2014 року та здійснити публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність». Визнано недійсним патент України на промисловий зразок № 31472 (банка для рибних консервів) зареєстрований 25 лютого 2016 року Державною службою інтелектуальної власності України, власником якого є ТОВ «Інтеррибфлот». Зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести до Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомості щодо визнання недійсним патенту України на промисловий зразок № 31472 (банка для рибних консервів), зареєстрований 25 лютого 2016 року, та здійснити публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність». Стягнуто з ТОВ «Інтеррибфлот» на користь ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» 3 200 грн. витрат зі сплати судового збору та 41 876 грн. витрат на проведення експертиз об`єктів інтелектуальної власності. Стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» 3 200 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення та постанову мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог, які не спростовані відповідачами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Інтеррибфлот» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Крім того, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, просить стягнути з ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» усі понесені ТОВ «Інтеррибфлот» судові витрати.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020.

Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення її недоліків), з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України, мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, від 04.02.2021 у справі № 922/3816/19, від 10.02.2021 у справі № 925/594/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17. Крім того, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив приписи статей 69, 73, 104, 105, 107 ГПК України та Закону України «Про судову експертизу», оскільки не міг вважати одержану судову експертизу законною та обґрунтованою, тому повинен був направити справу на повторну судову експертизу.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 19.03.2021 касаційну скаргу ТОВ «Інтеррибфлот» на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 у справі № 910/22256/17 залишено без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України у зв`язку з тим, що скаржником не зазначено жодної з підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, та у відповідності до статті 291 ГПК України, оскільки скаржником не надано доказів надсилання копії касаційної скарги і доданих до неї документів відповідачу-1; надано строк на усунення недоліків тривалістю не більше 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 19.04.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Інтеррибфлот» у справі № 910/22256/17, розгляд касаційної скарги призначено на 20.05.2021.

ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» у відзиві на касаційну скаргу просило відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Від Інституту відзив на касаційну не надходив.

20.05.2021 представник ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно з ухвалою Суду від 17.05.2021.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Суд зазначає, що можливість касаційного провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником у касаційній скарзі), покладається на скаржника.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/22256/17 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник мотивує свою незгоду з висновком проведеної судової експертизи тим, що судові експерти її здійснили на підставі «неналежних доказів» - об`єктів невідомого походження, тобто при проведенні судової експертизи експерти використовували об`єкти дослідження, які сторонами по справі не подавались, яких не було у справі та які не залучалися судом. Стверджує, що докази, які з`явилися на стадії судової експертизи одержані з порушенням закону. Вважає проведену судову експертизу фальсифікованою, підробкою.

Проте Суд не може взяти до уваги вказаний довід скаржника та надати йому належну оцінку, оскільки скаржник не зазначає та не конкретизує, який саме об`єкт був досліджений судовими експертами при проведенні судової експертизи як неналежний та жодних доказів фальсифікації судової експертизи у справі, яка розглядається, не надає. Фактично скаржник, стверджуючи про порушення процедури проведення судової експертизи, не наводить конкретних обставин порушення у справі №910/22256/17, а обґрунтовує свої доводи обставинами, встановленими судами в інших справах, на які він посилається в касаційній скарзі.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 призначено у справі № 910/22256/17 судову експертизу. Проведення судової експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, за адресою: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6. Попереджено судових експертів про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку (стаття 384 Кримінального кодексу України) та відмову без поважних причини від виконання покладених на експерта обов`язків (стаття 385 Кримінального кодексу України). Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 задоволено клопотання експерта про надання додатковий матеріалів. Зокрема, в клопотанні судовий експерта просив надати такі документи:

- належним чином завірені якісні копії зображень (в усіх ракурсах) зразків виробів - банок скляних (товару, що «складається із складових частин») ємністю 0,33 л, які виготовлялись згідно договору від 22.03.2012 № 14-15/40, договору від 22.10.2012 № 68, договору від 22.10.2012 №68/Ф (якщо такі є);

- належним чином завірені якісні копії зображень кришок «твіст-офф» (в усіх ракурсах), які використовувались для забезпечення роботи «Установки фасовочно-упаковочной ИНТА (фасовка в стеклобанку)» відповідно договору від 15.01.2013 № 130115-02 (якщо такі є);

- належним чином завірені якісні копії зображень (в усіх ракурсах) зразків продукції «Шпроти в олії», виробництва ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор», упакованої в скляні банки (ємністю 250 г) із металічними кришками, та використанням поліграфічної продукції відповідно договору від 03.01.2013 № МПД - 0026 (якщо такі є);

- належним чином завірені якісні копії зображень (в усіх ракурсах) зразків продукції «Шпроти в олії», упакованої в скляні банки (ємністю від 150 г до 500 г) виробництва ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» або зразків продукції інших виробників, зображення яких могли використовуватись у рекламних, друкованих матеріалах, періодичних виданнях, мережі Інтернет, виставках, акціях тощо, із чітко зазначеними датами публікацій, участі, якщо такі є; станом до дати подання матеріалів заявки на промисловий зразок «Банка для рибних консервів» за патентом України №31472, а саме до 04.06.2014.

19.09.2019 від ТОВ «Рибоконсервний завод «Екватор» до Північного апеляційного господарського суду надійшли документи на вимогу експерта.

З огляду на те, що для проведення експертного дослідження у даній справі необхідні додаткові докази, суд з дотриманням приписів процесуального законодавства задовольнив клопотання експерта, витребувавши додаткові докази, необхідні для проведення судової експертизи на стадії апеляційного розгляду.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про судову експертизу» судовий експерт має право подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом.

Статтею 102 ГПК України зокрема передбачено, що:

- матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд, з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи;

-експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати. Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання;

- при визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів;

- у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

Отже, витребування у учасників справи додаткових матеріалів, необхідних для проведення призначеної апеляційним судом судової експертизи, є правом суду. Витребування доказів у господарському процесі та витребування матеріалів для проведення експертизи хоча і здійснюються за тими самими правилами, проте не є ідентичними по суті та мають різні процесуальні підстави.

Касаційна скарга ТОВ «Інтеррибфлот» у цій частині фактично зводиться до заперечення встановлених апеляційним господарським судом обставин у справі, що розглядається, щодо надання оцінки проведеної судової експертизи під час розгляду даної справи в апеляційному суді. Верховний Суд вважає, що апеляційним господарським судом надана належна оцінка проведеної судової експертизи, враховані як усні так і письмові пояснення судових експертів на питання, які ставилися саме сторонами у справі, в тому числі і ТОВ «Інтеррибфлот». Суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на законі висновку, що експертний висновок не суперечить ні матеріалам справи, ні наданим сторонами доказам у їх сукупності, ні вимогам чинного законодавства, тому підстав для проведення повторної судової експертизі немає.

Доводи скаржника ґрунтуються на необхідності здійснення касаційним судом переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, а суд касаційної інстанції в силу положення частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином факти, на які скаржник посилається в касаційній скарзі стосовно дослідження судовими експертами при проведенні судової експертизи «невідомих об`єктів», які не були залучені жодним судом, не знайшли свого підтвердження.

Також в обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник зазначає про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, від 04.02.2021 у справі № 922/3816/19, від 10.02.2021 у справі № 925/594/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17.

Верховний Суд, дослідивши зміст касаційної скарги та доводи скаржника щодо неврахування апеляційним судом висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, вважає такі доводи скаржника необґрунтованими, оскільки вони зводяться до надання судами в зазначених справах належної оцінки доказів у їх сукупності (стаття 86 ГПК України), а також повноваження апеляційного господарського суду щодо залучення нових доказів (стаття 269 ГПК України), які не були надані у суді першої інстанції.

Скаржник не враховує того, що висновки у зазначених справах зроблені судами з урахуванням конкретних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у цих справах, а також після з`ясування того, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази, не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування.

Натомість у справі, що розглядається, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з урахуванням, у тому числі, доводів скаржника стосовно незгоди з висновком судової експертизи та незадоволення його клопотання про призначення повторної судової експертизи, що підтверджується змістом постанови.

Твердження скаржника про те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний був призначити повторну судову експертизу у справі, що розглядається, оскільки проведена судова експертиза є фальсифікованою, фактично зводиться до його власної суб`єктивної оцінки та незгоди з висновком експертів, без надання відповідних доказів на підтвердження своїх доводів.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 910/22256/17 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, від 04.02.2021 у справі № 922/3816/19, від 10.02.2021 у справі № 925/594/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у справі № 922/2216/18, на яку скаржник посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги, взагалі не ставилося питання фальсифікації проведеної у даній справі судової експертизи. Направляючи справу № 922/2216/18 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд, зокрема зазначив, що судами попередніх судових інстанцій необґрунтовано «не взято до уваги» надану позивачем за первісним позовом рецензію на висновок експертизи як доказ у справі. За наслідком оцінки судом рецензії на висновок експертизи згідно з приписами ГПК України суду належало вирішити питання, зокрема, щодо наявності/відсутності підстав для виклику у судове засідання експерта, з метою роз`яснення останнім експертного висновку від 10.09.2019 № 28617/17362-17364; вирішити питання щодо наявності/відсутності підстав для призначення у справі повторної, додаткової експертиз.

Проте у справі, що розглядається, апеляційним господарським судом викликані у судове засідання для надання пояснень та відповідей, судові експерти, та з урахуванням їх пояснень і відповідей на запитання, в тому числі і на питання ТОВ «Інтеррибфлот», апеляційним судом був взятий до уваги у сукупності з іншими доказами та покладений в основу рішення висновок судової експертизи та, відповідно, відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Інтеррибфлот» про проведення повторної судової експертизи.

Отже, встановлені фактичні обставини у справах № 922/2216/18 та № 910/22256/17, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у справі № 910/18493/19, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, взагалі не ставилося питання про судову експертизу, як і питання проведення повторної судової експертизи, тому справа № 910/18493/19 не є подібною зі справою, що розглядається.

У справі № 922/3816/19, на яку також скаржник посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги, судами попередніх судових інстанцій було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, тобто в зазначеній справі не проведено судову експертизу. Верховний Суд вказав, що з урахуванням наведеного у розділі 8 цієї постанови, враховуючи наявність передумов для скасування оскаржуваних рішень і передачі справи на новий розгляд, не розглядає доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у частині відмови у задоволенні клопотання про призначення експертизи у справі (пункт 8.4 постанови у справі № 922/3816/19). Під час касаційного перегляду зазначеної справи Верховний Суд не досліджував питання правомірності відмови судами попередніх судових інстанцій у призначенні по справі судової експертизи.

Водночас у справі, яка розглядається, апеляційним судом задоволено клопотання ТОВ «Інтеррибфлот» про проведення судової експертизи, висновок якої був врахований з іншими наявними в матеріалах справи доказами у сукупності та покладений в основу при прийнятті апеляційним судом оскаржуваного рішення.

Таким чином, справа № 922/3816/19 не є подібною зі справою № 910/22256/17, оскільки встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин в зазначених справах, є різними, що виключає їх подібність.

У справі № 925/594/18, на яку також посилається скаржник в обґрунтування своїх доводів касаційної скарги, не ставилось питання щодо призначення у справі судової експертизи.

Питання прийняття апеляційним судом нових доказів у справі, які не були наданні у суді першої інстанції, також у вказаній справі не вирішувалось. Таким чином, встановлені судами фактичні обставини у справі, що розглядається, та у справі № 925/594/18 є різними, що виключає подібність правовідносин у цих справах.

У справі № 908/1879/17, на яку посилається скаржник в касаційній скарзі, Суд касаційної інстанції відхилив аргументи скаржника про те, що судом апеляційної інстанції невмотивовано відмовлено у задоволенні його клопотання про призначення повторної судово-економічної експертизи, що призвело до неповного встановлення обставин у справі, оскільки, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судом першої інстанції тричі призначалася відповідна експертиза - ухвалами від 21.12.2018, від 14.03.2019, від 27.11.2019; матеріали справи надсилалися у відповідні експертні установи, втім, поверталися на адресу господарського суду без виконання у зв`язку з відсутністю фахівців.

Отже, справа № 908/1879/17 також не є подібною зі справою, що розглядається.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у таких постановах Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції порушив приписи статей 69, 73, 104, 105, 107 ГПК України та Закону України «Про судову експертизу», оскільки не міг вважати одержану судову експертизу законною та обґрунтованою, тому повинен був направити справу на повторну судову експертизу.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Частиною другою статті 99 ГПК України передбачено право суду призначити додаткову або повторну судову експертизу.

Згідно з частиною другою статті 107 ГПК України за наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

Повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об`єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судовій експертизі. Нові об`єкти на дослідження повторної судової експертизи подаватися не можуть, так само як не можуть ставитися на її вирішення питання, які не розглядалися попередньою експертизою.

Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні.

З наведеного вбачається, що повторна судова експертиза, згідно з приписами статті 107 ГПК України, може призначатися судом виключно за наявності у суду сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо).

Отже, вказані доводи скаржника фактично зводяться до здійснення касаційним судом переоцінки встановлених судами обставин, а суд касаційної інстанції в силу положення частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме приписів статей 69, 73, 104, 105, 107 ГПК України та Закону України «Про судову експертизу» у прийнятті оскаржуваних судових рішень, не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку.

Не приймаються доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд змінив обставини справи та вказав про неправдиву інформацію про докази (речового доказу зразку консервів «Шпроти в олії»), змінивши їм дату (з дати 05.03.2014, як зазначено у рішенні суду першої інстанції, на 15.03.2014), оскільки скаржник не довів суттєвого впливу відповідних змін у вказаній даті на рішення у справі по суті. Водночас згідно зі статтею 243 ГПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження.

Також Судом відхиляються доводи скаржника про неправомірне покладення судових витрат , пов`язаних з проведенням у даній справі судової експертизи, лише на одного відповідача, оскільки суди дійшли заснованих на законі висновків, що відповідно до приписів статті 129 ГПК України понесені судові витрати покладаються на винну сторону, в даному випадку на відповідача 2 - ТОВ «Інтеррибфлот».

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Інтеррибфлот» на рішення господарського міста Києва від 18.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 у справі № 910/22256/17.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеррибфлот» на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 у справі № 910/22256/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко