УХВАЛА

18 травня 2021 року

м. Київ

Справа № 912/1393/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н.О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Чміленко Людмили Василівни

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 (суддя Тимошевська В. В.)

і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2021 (головуючий суддя Кощеєв І. М., судді Кузнецова І. Л., Чус О. В.)

у справі № 912/1393/20

за позовом Фермерського господарства Чміленко Людмили Василівни

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

(у судовому засіданні взяв участь представник позивача - Гевко Л. В.)

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Фермерське господарство Чміленко Людмили Василівни (позивач) звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (відповідач) про визнання за Фермерським господарством Чміленко Людмили Василівни права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:7006 загальною площею 50 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що отримання земельної ділянки фізичною особою ОСОБА_1 було зумовлено подальшою передачею її у користування фермерського господарства, що і було здійснено після державної реєстрації ФГ Чміленко Л. В. Внаслідок вказаного, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" є саме ФГ Чміленко Л. В.

Короткий зміст судових рішень

3. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 912/1393/20 відмовлено у задоволені позовних вимог.

4. Місцевий господарський суд зазначив про доведеність позивачем наявності у ФГ Чміленко Л. В. права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право постійного користування серії КР № 000164 від 01.12.1997.

5. Суд виходив з того, що земельна ділянка, надана гр. ОСОБА_1 саме з метою створення фермерського господарства, яке було нею створено та зареєстровано 29.12.1997. До ФГ Чміленко Л. В. перейшли права та обов`язки землекористувача щодо зазначеної земельної ділянки, яке фактично використовувало земельну ділянку як до, так і після смерті засновника ОСОБА_1 . Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення ФГ і подальшої державної реєстрації ФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника ФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

6. Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведення на момент звернення наявності порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить ФГ Чміленко Л. В. та за захистом якого позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони ГУ Держгеокадастру, вказане стало підставою для відмови в задоволені позову.

7. Водночас суд першої інстанції зауважив, що наведене не спростовує наявність у ФГ Чміленко Л. В. доведеного під час розгляду справи права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, та не позбавляє можливості позивача звернення до суду з позовом про визнання такого права за наявності та доведення фактичних обставин його порушення, оспорення або невизнання будь-якими особами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

8. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 912/1393/20 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

9. Позивач не погоджується з ухваленими рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, зазначаючи, що судами було порушено норми матеріального і процесуального права, оскільки не було надано належної правової оцінки усім обставинам справи у їх сукупності.

10. При цьому, обґрунтовуючи підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 128/1634/16-ц та від 10.09.2020 у справі № 904/1486/19.

Позиція інших учасників справи

11. Відповідач не надав відзиву на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. 01.12.1997 на ОСОБА_1 оформлено Державний акт серії КР 000164 на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га, що розташована на території Верхньоінгульської сільської ради.

13. Державний акт підписано головою Бобринецької райдержадміністрації 01.12.1997 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 152.

14. В грудні 1997 року зареєстровано статут Селянського (фермерського) господарства Чміленко Людмили Василівни , засновником якого виступила громадянка України ОСОБА_1 та 29.12.1997 проведено державну реєстрацію вказаного господарства.

15. Згідно рішення засновника СФГ Чміленко Л. В. від 01.02.2017 змінено найменування господарства на Фермерське господарство, включено до членів господарства доньку - ОСОБА_2 , яку призначено голово господарства.

16. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , на ім`я якої було видано Державний акт на право постійного користування землею, померла, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 02.01.2018.

17. Відповідно до наданих у справу звітів за формами № 4-гс (річна) "Звіт про посівні площі сільськогосподарських культур" та № 29-сг (річна) "Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду", поданих до органів державної статистики Кіровоградської області, та податкових декларацій, ФГ Чміленко Л. В. звітує по площі земельної ділянки 50,0 га.

18. Як зазначає позивач, фактична передача земельної ділянки до створеного фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась відразу після його державної реєстрації, одночасно відбулась і заміна землекористувача - фермер вибув з правовідносин землекористування, натомість його місце у правовідносинах землекористування в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермерське господарство, як землекористувач.

19. Таким чином, за твердженням позивача, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем є саме фермерське господарство, тобто позивач.

20. З підстав викладеного позивач вказує, що змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за ФГ Чміленко Л. В., оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

21. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1. якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2. якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3. якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4. якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

23. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у судовому рішенні, яке оскаржується.

24. Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі скаржник зазначає пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судами попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень, що оскаржуються, висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 10 цієї Ухвали).

25. Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 912/1393/20 з огляду на таке.

26. Так, предметом позову у даній справі є вимога позивача про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою, яка була отримана фізичною особою ОСОБА_1 для створення і подальшої її передачі у користування відповідного фермерського господарства.

27. Як зазначалося у пунктах 4-7 цієї Ухвали, підставою для відмови у задоволенні позову слугувало те, що матеріали справи не містять підтверджень, що на момент звернення позивача до суду наявне порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить ФГ Чміленко Л. В. та за захистом якого позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони ГУ Держгеокадастру. При цьому суди дійшли висновку про те, що наведене не спростовує наявність у ФГ Чміленко Л. В. доведеного під час розгляду справи права постійного користування на спірну земельну ділянку.

28. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними (тотожними, аналогічними, подібними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 по справі № 372/4583/14-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

29. Таким чином, обґрунтовуючи доводи своєї касаційної скарги (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) скаржник повинен довести неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

30. Так, постанова Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 128/1634/16-ц ухвалена у цивільній справі про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Підставою позову у наведеній справі було те, що засіданням комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, позивачу була розподілена спірна квартира для постійного проживання. На підставі рішення № 54 від 21.03.2012 виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району позивачу було видано ордер № 24 від 22.03.2012 на право зайняття спірного житлового приміщення, яке позивачем не було приватизоване та на яке не було належним чином оформлене право власності. В подальшому позивач дізнався, що через деякий час Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції Вінницької області було видано відповідачу свідоцтво на право власності на спірну квартиру. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні вимог позивача зазначивши, що Міністерство оборони України, будучи власником будинку, в якому розташоване спірне житлове приміщення, діяло в межах закону. Однак на підставі рішення суду Міністерство оборони України позбулось права власності на вказаний будинок, у зв`язку з чим суди дійшли висновку, що позивачем не було обрано належний спосіб захисту порушених прав, оскільки заявлені вимоги та обставини, наведені у позовній заяві не містять ознак порушення прав позивача на спірну квартиру у розумінні статті 9 ЖК Української РСР.

31. Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у наведеній справі у касаційному порядку направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши про передчасність висновків про обрання позивачем невірного способу захисту. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд ухвалив оскаржуване рішення без урахування тієї обставини, що позивач набув права користування спірною квартирою у передбачений законом спосіб, його право ніким не оскаржене, рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № 54 від 21.03.2012 та ордер № 24 від 22.03.2012 на право зайняття вищевказаного жилого приміщення не скасовані та недійсним не визнавались.

32. При цьому, у постанові від 20.11.2019 у справі № 128/1634/16-ц Верховним Судом наведено такі правові висновки:

"Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Як випливає із суті позовних вимог, позивач вважає, що його право як користування, так набуття права власності шляхом приватизації житловим приміщенням не визнається.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.

Таким чином, у разі установлення у визначеному законодавством порядку судом обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, у тому числі й щодо правомірності набуття права користування позивачем спірної квартири та наявності цього права, позивач набуває суб`єктивне право на їх задоволення".

33. З огляду на викладене у пунктах 30-32 цієї Ухвали, Верховний Суд зазначає про відмінність правовідносин у зазначеній справі у порівнянні зі справою, яка переглядається, з огляду, зокрема, на відмінність предмету і підстав позову, а також встановлених фактичних обставини справи, доказової бази і матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

34. При цьому, колегія суддів зазначає, що у справі яка переглядається, на відміну від наведеної вище постанови, судами попередніх інстанцій не було встановлено обставин, які б свідчили про невизнання відповідачем права позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою (суди встановили відсутність порушення або невизнання права позивача; переоцінка зазначених обставин виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції), при цьому зазначили, що таке право наявне у позивача в силу положень чинного законодавства та позиції Великої Палати Верховного Суду.

35. Постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/1486/19 ухвалена у спорі за позовом Фермерського господарства "Самара" до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Новомосковської РДА та Вільненської сільської ради про визнання права постійного користування земельними ділянками. Вимоги у наведеній справі мотивовано тим, що ОСОБА_3 , який був засновником фермерського господарства, земельні ділянки були виділені для ведення фермерського господарства рішенням Новомосковської районної Ради народних депутатів. В подальшому ОСОБА_3 зазначені земельні ділянки були надані у постійне користування, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ДП Нв 000148. Після смерті ОСОБА_3 рішенням суду засновником ФГ "Самара" визнано сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Позивач стверджував, що внаслідок того, що державний акт на право постійного користування землею був виданий громадянину ОСОБА_3 , а не фермерському господарству, засновник господарства позбавлений можливості одержати новий документ зразка 1996 (99) року, що посвідчує факт постійного користування земельними ділянками за ФГ "Самара". Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позовних вимог зазначивши, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Крім того зазначили, що між власником спірних земельних ділянок не укладалися договори, положеннями яких передбачалася можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). За вказаних обставин, суди дійшли висновків про відсутність правових підстав для визнання за позивачем як за юридичною особою права користування спірною земельною ділянкою.

36. Верховний суд за наслідками касаційного перегляду судових рішень у наведеній справі дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновків про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Також, суд касаційної інстанції зазначив про посилання судів попередніх на неактуальні висновки Верховного суду, у зв`язку з чим суди дійшли помилкових висновків про неможливість належності фермерському господарству на праві постійного користування земельних ділянок, переданих у постійне користування громадянину - засновнику такого господарства, на підставі відповідного рішення місцевих органів влади згідно з державним актом на право постійного користування землею. Крім того, Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій зазначили про те, що підрозділ органу місцевого самоврядування відмовив позивачу у внесенні відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права постійного користування позивачем спірними земельними ділянками з тих підстав, що вона надана у постійне користування фізичній особі, а не позивачу, проте суди попередніх інстанцій зазначивши про наявність таких заперечень не встановили чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси позивача, чи мав місце факт порушення прав позивача щодо постійного користування спірною земельною ділянкою з боку відповідачів, а відтак суди не оцінили належність обраного позивачем способу захисту і дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову з підставі відсутності у позивача державного акту на право користування земельними ділянками і смерті особи, на ім`я якої було видано державний акт.

37. Так, колегія суддів зазначає про неподібність правовідносин у наведеній справі № 904/1486/19 та справі, яка переглядається з огляду на те, що у наведеній справі суди дійшли висновку про те, що (1) право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право (що не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду та не було підставою для відмови у позові у цій справі), (2) суди зазначили про відмову позивачу органом місцевого самоврядування у внесенні відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права постійного користування позивачем спірними земельними ділянками (у справі, яка переглядається суди дійшли висновку про відсутність доказів, які б свідчили про невизання чи порушення відповідачем прав позивача), тобто у справі, яка переглядається суди не встановили наявності дій відповідача, які свідчать про невизнання прав позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою, яке наявне у нього в силу приписів чинного законодавства та висновків Великої Палати Верховного Суду.

38. За таких обставин, наведена скаржником постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/1486/19 хоча і ухвалена у спорі з аналогічним предметом, проте за відмінних встановлених фактичних обставин справи та доказової бази, а відтак не є подібною до справи, яка переглядається.

39. Окрім цього, навіть якщо не брати до уваги викладене у пунктах 30-38 цієї Ухвали, Верховний Суд не вбачає невідповідності висновків судів попередніх інстанцій у цій справі правовим позиціям, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, про неврахування яких зазначає скаржник у касаційній скарзі. За таких обставин, немає підстав вважати, що висновки судів попередніх інстанцій не узгоджуються з відповідними висновками наведених постанов Верховного Суду, ухвалених за інших встановлених фактичних обставин.

40. Додатково Суд вважає за необхідне зазначити, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі концептуально узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постановах від 30.06.2020 у справі № 927/79/19 та від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

41. Так згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

42. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а інші підстави касаційного оскарження позивач не обґрунтовував у поданій касаційній скарзі, Суд на підставі частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 у справі № 922/1935/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Чміленко Людмили Василівни на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 912/1393/20.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил