ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2021 р. Справа№ 910/9627/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Чорногуза М.Г.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 29.04.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 (повний текст складено 17.12.2020)

у справі №910/9627/20 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго»

до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

про зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» (надалі - АТ «ДТЕК Західенерго», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (надалі - ПрАТ «НЕК «Укренерго», відповідач) про зобов`язання ПрАТ «НЕК «Укренерго» припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 04.05.2019 року №0424-02013 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» з 01.07.2019 всупереч умовам Договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 04.05.2019 року №0424-02013 нараховує позивачу плату за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту та надсилає позивачу рахунки і Акти приймання-передачі послуг із включенням послуг, які фактично не надавались.

Разом з позовною заявою позивачем була подана заява про забезпечення позову, в якій заявник просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вживати по відношенню до позивача заходи, передбачені розділом 1.7. Правил ринку, затверджених Постановою НКРЕКП №307 від 14.03.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 заяву Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про забезпечення позову було задоволено.

Постановою Верховного Суду від 21.12.2020 ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 910/9627/20 змінено. Заяву АТ «ДТЕК Західенерго» про забезпечення позову задоволено частково.

У відзиві на позовну заяву, ПрАТ «НЕК «Укренерго» заперечило проти задоволення позову, посилаючись на те, що обґрунтування, наведені позивачем у позові, суперечать чинному законодавству. Відповідач вказав, що виробник, який здійснює не лише фактичне виробництво електричної енергії, а й її експорт, не звільняється від обов`язку оплачувати послугу з передачі експортованої електричної енергії. Відмовляючись оплачувати послугу в обсязі переданої та експортованої електричної енергії, позивач фактично вимагає безоплатного надання послуги відповідачем, що не передбачено ні нормами законодавства, ні пунктами договору. А умови укладеного між сторонами договору є типовими, спільними та обов`язковими для всіх учасників ринку електричної енергії.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що умовами договору не передбачено права відповідача включати обсяги імпорту/експорту електричної енергії до обсягів послуги, тому встановлення такої плати фактично є додатковим митом, запровадження якого заборонено статтею 41 Договору про заснування енергетичного співробітництва.

У заперечення на відповідь на відзив, відповідач зазначив, що позивач здійснює довільне трактування умов договору. Здійснення експорту електричної енергії без використання системи передачі є неможливим, адже, при експортуванні електричної енергії здійснюється її транспортування до енергосистеми іншої країни, що передбачає фізичне користування відповідним учасником ринку електричної енергії (експортером) мережами ОСП (міждержавними лініями), такий експортер фактично отримує послугу з передачі електричної енергії та повинен її оплачувати в обсягах експортованої електричної енергії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 у справі №910/9627/20 позовні вимоги задоволено повністю. Зобов`язано ПрАТ «НЕК «Укренерго» припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 10.04.2019 року №0424-02013 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування відповідачем плати за послуги з передачі при здійсненні експорту не передбачено чинним законодавством України та умовами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0424-02013 від 04.05.2019.

Судом враховано, що обов`язок щодо сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено із прийняттям Постанови НКРЕКП від 07.02.2020 року №360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі», яка набула чинності 08.02.2020 року. Проте, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/3041/20 від 13.07.2020, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 року визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309.

Враховуючи Договір про заснування Енергетичного Співтовариства, нормативно-правову базу Європейського Співтовариства з енергетики, суд дійшов до висновку, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії.

Суд зазначив, що неправомірні дії ПрАТ «НЕК «Укренерго» порушують також охоронюваний законом інтерес позивача на отримання послуг за договором без включення обсягів послуг з експорту.

Отже, місцевий господарський суд зазначив, що незаконне нарахування відповідачем додаткової плати за передачу електричної енергії при експорті впливає на позивача як експортера та постачальника електричної енергії та порушує його права та інтереси, а тому на думку суду, вони можуть бути належним чином відновлені лише у визначений позивачем спосіб, який є ефективним та відповідає нормам чинного законодавства України, а тому вимоги позивача визнав обґрунтованими та задовольнив позов.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «НЕК «Укренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 у справі №910/9627/20 та ухвалити нове рішення, яким відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

18.01.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «НЕК «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020, розгляд справи призначено на 18.02.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 08.12.2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У письмових поясненнях позивач звернув увагу суду на позицію Суду Європейського Союзу у справі № C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 року щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка є складовою права Енергетичного співтовариства, встановив, закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була та не залежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Послався на Договір про заснування Енергетичного Співтовариства, нормативно-правову базу Європейського Співтовариства з енергетики та зокрема, на постанову Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 914/935/20 якою залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 якими було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПрАТ «НЕК «Укренерго» до «ДТЕК Західенерго» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 04.05.2019 №0424-02013 у розмірі 425833563,56 грн.

Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що всупереч висновків Верховного Суду викладених у зазначеній вище постанові від 04.02.2021 у справі № 914/935/20 відповідач продовжує нараховувати позивачу плату за передачу електричної енергії при здійсненні електронних операцій, тим самим продовжує порушувати права позивача, за захистом яких позивач звернувся у даній справі № 910/9627/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву на 18.03.2021.

У зв`язку зі тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Поляк О.І. з 17.03.2021, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.04.2021 у справі №910/9627/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 справу №910/9627/20 прийнято до провадження визначеним складом суду, розгляд справи призначено на 29.04.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Дикунської С.Я. 29.04.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.04.2021 у справі №910/9627/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Чорногуз М.Г., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 прийнято справу №910/9627/20 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Чорногуз М.Г., Станік С.Р.

У судове засідання 29.04.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник позивача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу і письмових поясненнях, та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» є юридичною особою, що утворена 29.07.2019 року як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, внаслідок реорганізації шляхом перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 року № 73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 року № 829-р «Про погодження перетворення державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» у приватне акціонерне товариство».

ПрАТ «НЕК «Укренерго» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до ст. 108 Цивільного кодексу України, п. 5 Порядку перетворення державного унітарного комерційного підприємства в акціонерне товариство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 року №802, п. 3.2. Статуту НЕК «Укренерго».

ПрАТ «НЕК «Укренерго» виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» є учасником ринку електричної енергії та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 18.06.2019 року №1074.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальники мають право купувати та продавати електроенергію на ринку електричної енергії, здійснювати експорт-імпорт електричної енергії за вільними цінами.

Разом з тим, згідно з п. 1.3.5 Правил ринку, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №307, кандидат в учасники ринку повинен мати діючі договори, зокрема, про надання послуг з передачі електричної енергії, що укладається згідно із Кодексом системи передачі.

Згідно з приписами п.п. 5.2, 5.4, 5.5 Кодексу системи передачі, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309, укладення договорів про надання послуг з передачі електричної енергії є обов`язковою умовою надання користувачам доступу до системи передачі. Оператор системи передачі (ОСП) укладає договір про надання послуг з передачі електричної енергії з користувачем до набуття ним статусу учасника ринку електричної енергії відповідно до Правил ринку.

Відповідно до п. 5.1 Кодексу системи передачі, затвердженого Постановою НКРЕКП №309 від 14.03.2018 - договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії системою передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.05.2019 між Державним підприємством «Національна енергетична компанія Укренерго» (ОСП) та Акціонерним товариством «ДТЕК Західенерго» (користувач) укладено Договір про надання послуг з передачі електричної енергії №0424-02013 (з урахуванням додаткової угоди від 14.08.2019 року) (далі також - Договір), відповідно п. 1.1 якого, ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього Договору.

Умови вищезазначеного Договору є типовими та затверджені Постановою НКРЕКП №309 від 14.03.2018 «Про затвердження Кодексу системи передачі».

Згідно з умовами п. 6.5 Договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

За умовами пункту 4.1 Договору, для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги. Визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється:

- для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

- для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

- для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем (ОСП) на виконання умов Договору за період з вересня 2019 року по березень 2020 року виставлено відповідачу акти приймання-передачі послуг.

При цьому вищезазначені акти підписані позивачем із зауваженнями щодо обсягу послуги.

Так, позивачем зазначено, що виходячи з умов договору, обсяг наданих ПрАТ «НЕК «Укренерго» послуг з передачі, який є підставою для розрахунків, повинен визначатися виключно на підставі фактичних обсягів споживання електричної енергії споживачами позивача. Водночас, умови Договору не передбачають включення до обсягів послуг з передачі, обсягів експортованої електричної енергії (тобто обсягів які не пов`язані з обсягами споживання електричної енергії споживачами позивача), оскільки такі послуги ПрАТ «НЕК «Укренерго» не надаються.

Між тим, ПрАТ «НЕК «Укренерго» з 01.07.2019 всупереч умовам Договору нараховує позивачу плату за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту та надсилає позивачу рахунки і Акти приймання-передачі послуг із включенням послуг, які фактично не надавались.

Отже, включення ПрАТ «НЕК «Укренерго» до рахунків та актів приймання-передачі послуг обсягів експортованої електричної енергії безпосередньо порушує права позивача та умови договору.

Разом з тим, 12.06.2020 року позивачем отримано повідомлення від ПрАТ «НЕК «Укренерго» №01/20083 від 03.06.2020 (далі - повідомлення) щодо зобов`язання застосувати до учасників ринку електричної енергії статус «Переддефолтний» за не оплату такими учасниками ринку послуг з передачі електричної енергії. Цим повідомленням ПрАТ «НЕК «Укренерго» повідомляє АТ «ДТЕК Західенерго», що товариство, у зв`язку із наявністю заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії набуде статус «Переддефолтний», а надалі - «Дефолтний», якщо не сплатить заборгованість протягом 30 днів (тобто до 12.07.2020).

Таким чином, в результаті застосування до позивача статусу «Переддефолтний», та, як наслідок, статусу «Дефолтний», ПрАТ «НЕК «Укренерго» фактично позбавляє АТ «ДТЕК Західенерго» можливості брати участь на ринку електричної енергії, адже товариство позбавляється можливості здійснювати господарську діяльність на організованих сегментах ринку електричної енергії, та не матиме можливості виконувати умови договорів з іншими учасниками ринку, в тому числі з операторами систем розподілу, контрагентами на ринку двосторонніх договорів, ринку на добу на перед, внутрішньодобовому ринку, ринку допоміжних послуг, споживачами тощо.

Враховуючи триваюче порушення прав позивача, яке виявляється у зловживанні ПрАТ «НЕК «Укренерго» своїм монопольним становищем шляхом нарахування заборгованості за послуги з передачі обсягів експортованої електричної енергії, які фактично не надаються, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить зобов`язати НЕК «Укренерго» припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 04.05.2019 №0424-02013 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема: про надання послуг з передачі.

Передача електричної енергії - транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями (п. 60 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний кордон України» - державним кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Міждержавна лінія електропередачі - лінія електропередачі, що перетинає кордон між Україною та іншою державою і з`єднує об`єднану енергетичну систему України з системою передачі суміжної держави (п. 43 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції в розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії» передача електричної енергії при імпорті або експорті відбувається у віртуальній точці на державному кордоні.

За приписами п.п. 30 та 92 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу, а трейдером є суб`єкт господарювання, що здійснює купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу, крім продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Таким, чином положеннями п.п. 43, 60 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», ст.1 Закону України «Про державний кордон України» визначено, що передача по відношенню до експортних/та або імпортних операцій «передачею електричної енергії у віртуальній точці на державному кордоні, яка є аналогічною до операції купівлі - продажу електричної енергії у віртуальній точці між двома трейдерами на українському ринку щодо якої не сплачується тариф на передачу та/або диспетчеризацію.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування відповідачем плати за послуги з передачі при здійсненні експорту не передбачено чинним законодавством України та умовами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0424-02013 від 04.05.2019 року.

Також, судом першої інстанції вірно враховано, що обов`язок сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено із прийняттям Постанови НКРЕКП від 07.02.2020 року №360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі», яка набула чинності 08.02.2020 року.

При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/3041/20 від 13.07.2020, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 року визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309.

Відповідно до ст. 11 Господарського процесуального Кодексу України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті (ч. 11 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Пункт 2 ч. 6 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлює, що Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Відповідно до статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, ратифікованого Верховної Радою України 15.12.2010 року встановлені обмеження щодо додаткового ввізного або вивізного мита.

При цьому, що відповідно до ст. 11 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства: нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики, для цілей цього договору означають: 1) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/ЕС, від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії; 2) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу; 3) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

Відповідно до ст. 94 Договору Інституції тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права Суду чи Суду першої інстанції Європейських Співтовариств.

Так відповідно до позиції суду Європейського союзу у справі № C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 року щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка, як зазначено вище, є складовою права Енергетичного співтовариства, встановив, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була та не залежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Крім того, щодо повноважень Секретаріату енергетичного Співтовариства слід зазначити, що ст. 67 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства передбачає, що Секретаріат Енергетичного Співтовариства, спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів.

Таким чином, ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України, як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, на відповідність його умовам.

В межах реалізації вищезазначених повноважень, Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням ст.41. Договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

Крім того, ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про Асоціацію), встановлює, що сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про неможливість застосування рішення Суду Європейського Союзу у справі № С-305/17 «FENS vs Slovak Republic» від 06.12.2018 до спірних правовідносин у справі № 910/9627/20 виходячи з наступного.

По-перше, з аналізу відповідних норм Господарського процесуального кодексу України, які регламентують порядок застосування доказів при здійсненні судочинства, випливає правомірність обгрунтування судом своєї позиції при розгляді і вирішенні справи шляхом посилання на рішення Суду ЄС у справі № С-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018, оскільки це Рішення є частиною законодавства України.

По-друге, помилковими є посилання ПрАТ «НЕК «Укренерго» щодо скасування Директиви 2003/54/ЄС (тлумачення якої здійснено судом у справі № С-305/17 FENS vs Slovak Republic), зокрема, через скасування Директиви 2003/54/СС з 01.03.2011 Директивою 2009/72/ЄС. Так, Суд Європейського Союзу у своєму рішенні від 06.12.2018 у справі № С-305/17 FENS vs Slovak Republic застосовував положення Директиви 2003/54/ЄС при аргументації своєї позиції, оскільки саме ця Директива була чинною на момент виникнення спірних правовідносин у справі. Водночас, як показує законотворча практика Європейського Союзу, під час прийняття нової директиви та скасування попередньої щодо регулювання одних і тих же правовідносин, норми скасованої директиви відображаються у новій директиві, що підтверджується навіть однаковою назвою Директив 2003/54/ЄС та 2009/72/ЄС - «про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії».

Підтвердженням зазначеного є те, що норма параграфу 7 статті 11 Директиви 2003/54/ЄС, на яку посилається Суд ЄС у своєму рішенні від 06.12.2018 у справі № С- 305/17 FENS vs Slovak Republic, наявна також у параграфі 7 статті 15 Директиви 2009/72/СС, з ідентичним змістом (щодо обов`язку ОСП приймати об`єктивні, прозорі та недискримінаційні правила стягнення плати з користувачів своїх мереж, а також необхідності застосовувати недискримінаційні умови та відображати витрати ОСП при запровадженні тарифів на його послуги).

По-третє, Угода про асоціацію передбачає зобов`язання України застосовувати судову практику Суду Європейського Союзу при імплементації угоди.

По-четверте, ПрАТ «НЕК «Укренерго» також зазначає, що рішення Суду Європейського Союзу у справі №С-305/17 «Fens vs Slovak Republic» від 06.12.2018 не стосується справи, адже правовідносини, що виникли між позивачем та підповідачем у цій справі, не тотожні правовідносинам, що досліджувались Судом Європейського Союзу в згаданій вище справі.

Однак, колегія судів звертає увагу на те, що зі змісту рішення Суду Європейського Союзу у справі №С-305/17 «Fens vs Slovak Republic» чітко вбачається, що Суд визнає протиправними дії суб`єкта владних повноважень щодо встановлення будь-якого тарифу щодо обсягів електричної енергії, яка перетинає кордон держави, незалежно від назви цього тарифу в тій чи іншій державі або його сутності.

Зокрема, досліджуючи питання правомірності дій Словацького Уряду в частині застосування тарифу щодо обсягів експортованої електричної енергії, Суд Європейського Союзу дійшов висновку, що встановлення такого тарифу при здійсненні експортних операцій є заходом, еквівалентним до мита, а уряд Словаччини не зміг підтвердити обґрунтованість стягнення вказаної грошової плати.

Відповідно, подібні правовідносини розглядаються і в даній справі між сторонами, адже позивач звернувся до суду з вимогами про припинення нарахування відповідачем плати за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експортних операцій, оскільки такий тариф по своїй суті є заходом, еквівалентним до мита.

При цьому, на переконання колегії суддів, не відповідають дійсності твердження ПрАТ «НЕК «Укренерго» про те, що спір між сторонами в межах справи № 910/9627/20 виник з приводу виконання встановлених договором зобов`язань щодо оплати вартості послуги з передачі електричної енергії та стосується розрахунків за вже надану послугу. Так, предметом розгляду даної справи є зобов`язання відповідача припинити нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів. Тобто про жодні розрахунки за вже надану послугу у даній справі не йдеться.

Таким чином, посилання скаржника на неможливість застосування висновків Суду Європейського Союзу, викладених у рішенні у справі № С-305/17 «Fens vs Slovak Republic», з огляду лише на власне трактування скаржником обсягу питань, які розглядалися Судом, без належного врахування дійсного змісту висновків Суду, є помилковими.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії.

Згідно з приписами ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У частинах 1 та 2 статті 4 ГПК України закріплено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Системний аналіз чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що у вказаних процесуальних нормах ідеться саме про законний інтерес і за своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює існування зазначеної категорії інтересу і надання інтересу законної (легітимної) охорони.

У рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Тобто, як вірно дійшов висновку суд першої інстанції, неправомірні дії ПрАТ «НЕК «Укренерго» порушують також охоронюваний законом інтерес позивача на отримання послуг за договором без включення обсягів послуг з експорту.

За положеннями ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені судом у такий спосіб, який має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги незаконне нарахування відповідачем додаткової плати за передачу електричної енергії при експорті, на переконання колегії суддів, зазначене, впливає на позивача як експортера та постачальника електричної енергії та порушує його права та інтереси. Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі права, можуть бути належним чином відновлені лише у визначений позивачем спосіб, який є ефективним та відповідає нормам чинного законодавства України, а тому вимоги позивача правомірно задоволені судом у визначений позивачем спосіб.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки, на думку відповідача, такий спосіб захисту прав або інтересів, як визнання протиправними дій суб`єкта господарювання не передбачений законом. При цьому, скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду у справах № 916/2562/18 та № 910/13755/18.

Колегія суддів зазначає, що такі доводи є нерелевантними, відмінними, адже АТ «ДТЕК Західнерго» звернулося до суду із позовом про зобов`язання вчинити дії, а саме припинити протиправне нарахування плати, а не з позовом про визнання протиправними дій суб`єкта господарювання. При цьому такий спосіб захисту, як припинення дії, яка порушує право, прямо передбачено пунктом 3 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Тому висновки суду касаційної інстанції про які зазначає скаржник в апеляційній скарзі не можуть бути враховані у даній справі, адже як у постанові від 02.09.2019 у справі № 916/2562/18, так і в постанові від 21.08.2019 у справі № 910/13755/18 Верховний Суд розглядав позовні вимоги саме про визнання протиправними дій суб`єкта господарювання.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції враховані висновки суду касаційної інстанції викладені у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 914/935/20 якою залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 якими було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПрАТ «НЕК «Укренерго» до «ДТЕК Західенерго» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 04.05.2019 №0424-02013 у розмірі 425833563,56 грн.

При цьому, відповідач продовжує нараховувати позивачу плату за передачу електричної енергії при здійсненні електронних операцій, тим самим продовжує порушувати права позивача, за захистом яких позивач звернувся у даній справі № 910/9627/20.

На переконання колегії суддів місцевий господарський суд дійшов правомірних висновків щодо задоволення позову про зобов`язання ПрАТ «НЕК «Укренерго» припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 10.04.2019 року №0424-02013 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 у справі №910/9627/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2020 у справі №910/9627/20 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго».

4. Матеріали справи №910/9627/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 24.05.2021 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

М.Г. Чорногуз