РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2021Справа № 910/18625/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГГЕ УА Захід", м. Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Енерджі", м. Київ

про стягнення 130 000,00 грн, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Войнаровський О.В. (адвокат за ордером КВ№758269 від 24.11.2020 року);

від відповідача: Ткаченко Н.В. (адвокат за ордером АА» 0001282 від 24.06.2020 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.11.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ГГЕ УА Захід" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Енерджі" (відповідач) суми безпідставно набутих коштів в розмірі 130 000,00 грн, у зв`язку з тим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перерахування позивачем відповідачу коштів, згідно платіжного доручення №289 від 24.09.2018 року з призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога згідно Договору №1 від 24.09.2018", здійснене позивачем безпідставно, оскільки Договір №1 від 24.09.2018 року між сторонами в письмовій формі не укладався, а отже є нікчемним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2020 року у справі №910/18625/20 залишено позовну заяву №00557-1 від 25.11.2020 без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

02.12.2020 року позивачем до суду було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 прийнято позовну до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою від 17.12.2020 року виправлено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/18625/20 допущену технічну описку та зазначено вірною адресу відповідача - « 04123, м. Київ, вул. Червонопільська, буд. 2Г, офіс 378».

04.01.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що перераховані позивачем кошти правомірно, оскільки між сторонами усно було укладено договір фінансової допомоги у спрощений спосіб. Більше того, відповідачем зазначено, що позивачем було прощено відповідачу зазначений борг, про зазначено в протоколі №03/04/20 загальний зборів учасників позивача за підписом ОСОБА_1 .

05.02.2021 року до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 05.02.2021 року розгляд справи №910/18625/20 вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 23.03.2021 року.

16.02.2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що жодного рішення загальних зборів позивачем не приймалось. Окрім того, рішення загальних зборів не є правочином та не може бути спрямоване на припинення будь-якого обов`язку. Відповідачем також зазначено, що колишній директор позивача Карашчак Роберт не мав фактичних повноважень на підписання будь-яких документів від імені позивача. Відповідачем також зазначено, що генеральним директором позивача було подано заяву до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

06.04.2021 року відповідачем подано до суду заперечення в яких зазначено, що рішення загальних зборів є правомірним, а прощення богу дійсним і позовна заява є особистою незгодою генерального директора позивача із рішенням загальних зборів.

В засіданні 23.03.2021 року в справі було оголошено перерву до 18.05.2021 року.

17.05.2021 року відповідачем подано до суду додаткові заперечення, в яких зазначено, що сама по собі відсутність окремо підписаного договору не свідчить про відсутність угоди як такої, оскільки перерахування коштів відбулось за однозначним волевиявлення позивача на виконання угоди, а документи про прощення боргу додатково підтверджують наявність угоди між сторонами.

В засіданні 18.05.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.09.2018 року позивачем на підставі платіжного доручення №289 було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 130 000,00 грн із призначенням платежу: «Поворотня фінансова допомога згідно Договору №1 від 24.09.2018 року».

Проте, позивачем встановлено, що договірні відносини між ним та відповідачем відсутні та гроші перераховані безпідставно.

Вимогою №20200820 від 28.08.2020 року позивач просив відповідача повернути кошти в розмірі 130 000,00 грн.

Зазначена вимога була залишено відповідачем без відповіді, грошові кошти на користь позивача не повернуті, внаслідок чого останній звернувся до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що відсутність підписаного між сторонами договору не свідчить про відсутність між сторонами угоди, окрім того, борг позивачем відповідачу було прощено згідно наданого до матеріалів справи протоколу загальних зборів учасників позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частиною 2 статті 642 ЦК України).

Як встановлено судом, 24.09.2018 року позивачем на підставі платіжного доручення №289 було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 130 000,00 грн із призначенням платежу: «Поворотня фінансова допомога згідно Договору №1 від 24.09.2018 року».

При цьому, між сторонами письмовий договір фінансової допомоги не укладався, що підтверджено обома сторонами в судовому засіданні та наданими до суду пояснення по суті спору.

Заперечення відповідача щодо того, що правовідносини між сторонами існували в усній формі і договір укладено в спрощений спосіб, не можуть бути прийняті судом як аргументовані, оскільки матеріали справи не містять доказів існування обставин обміну між сторонами пропозиціями щодо умов договору, що в свою чергу свідчить про відсутність факту укладення договору фінансової допомоги в спрощений спосіб.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачем також надано до матеріалів справи протокол загальних зборів ТОВ «ГГЕУА Захід» №03/04/20 від 03.04.2020 за підписом ОСОБА_1 , в якому зазначено, що поворотна фінансова допомога, надана позивачем згідно платіжного доручення №289 від 24.09.2018 року відповідачу у розмірі 130 000,00 грн визнається безповоротною та зобов`язання відповідача припиняється шляхом прощення боргу.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач проти існування вищезазначеного протоколу загальних зборів учасників заперечує.

У разі посилання учасника справи на вчинення іншим учасником справи певних дій, суд досліджує питання відповідності наданих доказів фактичним обставинам певних подій. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину вчинення/не вчинення відповідних дій встановленою.

Жодною із сторін оригіналу протоколу загальних зборів ТОВ «ГГЕУА Захід» №03/04/20 від 03.04.2020 за підписом ОСОБА_1 надано не було.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, оскільки повинен зберігати об`єктивність та неупередженість здійснюючи судочинство при дослідженні поданих сторонами доказів, що передбачено статтями 13 та 14 Господарського процесуального кодексу України.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

З огляду на викладене, врахувавши розподіл обов`язків доказування, суд зазначає про те, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що договір фінансової допомоги між сторонами не укладався, як і не доведено обставин його укладення.

За змістом положень статті 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки спірні кошти на суму 130 000,00 грн були перераховані згідно платіжного доручення №289 від 24.09.2018 року, за відсутності фактичного укладення між сторонами Договору поворотної фінансової допомоги №1 від 24.09.2018 року, такі кошти є перерахованими за відсутності відповідної правовій підставі.

Всупереч ст. 74, 77 ГПК України, відповідач не надав доказів та не довів підстав утримання вказаних коштів станом на час вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Енерджі» суми коштів в розмірі 130 000,00 грн.

Щодо вимог позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 20 000,00 грн, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2019 року між Адвокатським об`єднанням «Інвікта» (виконавець) та позивачем (замовник) було укладено Договір про надання правничої допомоги №572-1-2, предметом якого є надання виконавцем замовнику правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано до суду:

- розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу;

- рахунок на оплату №2 від 29.01.2021 року на суму 15 000,00 грн;

- акт надання послуг №2 від 29.01.2021 року на суму 15 000,00 грн;

- платіжне доручення №44 від 05.02.2021 року на суму 15 000,00 грн;

- рахунок на оплату №3 від 11.02.2021 року на суму 5 000,00 грн;

- акт надання послуг №3 від 11.02.2021 року на суму 5 000,00 грн;

- платіжне доручення №45 від 11.02.2021 року на суму 5 000,00 грн.

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем витрат на послуги адвоката складає 20 000,00 грн.

При цьому, враховуючи час на підготовку матеріалів, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є частково співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Енерджі" (ідентифікаційний код 39808609, місцезнаходження: 04123, м. Київ, вул. Червонопільська, буд. 2-Г, офіс 378) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГГЕ УА Захід» (ідентифікаційний код 38920742, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Каменярів, буд. 3, кв. 2Б) суму коштів в розмірі 130 000,00 грн (сто тридцять тисяч гривень 00 копійок), суму судового збору в розмірі 2 102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 21.05.2021 року.

Суддя С.М. Морозов