ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2021 р. Справа№ 910/13424/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 (повний текст постанови складено 25.02.2021)

у справі № 910/13424/20 (суддя Спичак О.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ"

до:

1. Акціонерного товариства "Сбербанк"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина Плюс"

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Сбербанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина Плюс" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року порушує публічний порядок, оскільки: 1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна; 2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу); 3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною; 4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу; 5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року між відповідачами здійснювалось на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18, про що зазначено у самому договорі, наведене на думку місцевого господарського суду свідчить про те, що права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" безпосередньо оспорюваним договором не є порушеними. Також суд першої інстанції зазначив, що визнання недійсним вказаного договору не призведе до поновлення прав позивача, не відновить права позивача по відношенню до майна, на яке звернуто стягнення на підставі судового рішення у справі №911/2456/18.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що висновки викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими. Зокрема позивач зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що визнання недійсним спірного правочину не призведе до поновлення прав позивача, не відновить права позивача по відношенню до майна не відповідають обставинам справи, так як у разі визнання спірного договору недійсним позивач зможе використовувати власне майно для ведення господарської діяльності і отримання доходів, тощо. На думку позивача відповідно до ст. 346 Цивільного кодексу України постанова Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18 не припинила право власності позивача на майно, а відповідач не набув права на майно на підставі вказаної постанови. Щодо порушення прав позивача скаржник вважає, що спірним правочином порушено його право на залишкову вартість. Також позивач вважає, що у зв`язку з укладенням спірного правочину у позивача відсутні правові підстави для проведення господарської операції з реалізації його майна відповідачем 1, так як така реалізація взагалі не передбачена Податковим кодексом України і у позивача відсутні первинні бухгалтерські і податкові документи для ведення обліку доходів і витрат. Отже на думку скаржника суд першої інстанції не тільки не захистив права позивача ефективним способом захисту, а взагалі відмовив у розгляді аргументів та доказів позивача і фактично у розгляді спору і захисті прав, посилаючись на нібито відсутність порушеного права, що є грубим порушенням процесуального права.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року у справі №910/13424/20, розгляд справи призначено на 28.04.2021 року.

12.04.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

27.04.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина Плюс", відповідача-2 у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з контактом представника з особою в якої підтверджено хворобу CОVID-19, а також в зв`язку з наявністю симптомів ГРЗ у представника.

28.04.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ", позивача у справі, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою представника.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 року розгляд справи відкладено на 19.05.2021 року.

В судовому засіданні 28.04.2021 року представники відповідача 1 та відповідача 2 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18 позов Акціонерного товариства "Сбербанк" задоволено повністю:

1) в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" за Договором про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, розмір якої станом на 10.09.2018 складає 17572520,83 дол.США (з яких: 11792336,52 дол. США - заборгованість (прострочена) за кредитною лінією, 5780184,31 дол. США - проценти за користування кредитною лінією), звернуто стягнення на предмет застави за Договором застави від 07.07.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано за № 578, а саме - на обладнання, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ", що перелічене в додатку 1 до договору застави (4048 позицій), який є невід`ємною частиною договору застави, шляхом надання права продажу предмета застави Акціонерному товариству "Сбербанк" з правом укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" договору(ів) купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ЕССЕТ ЕКСПЕРТАЙЗ" (перелік майна наведений у п. 3 резолютивної частини постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18);

2) надано Акціонерному товариству "Сбербанк" усі права та повноваження продавця для здійснення продажу предмета застави, у тому числі, але не виключно: на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" договору (-ів) купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів, їх розірвання з будь-якою особою - покупцем, підписувати від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" відповідний(-і) договори та акти прийому-передачі майна до них, а також будь-які інші документи, підписання яких є необхідним для укладення такого договору, право на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, право на отримання будь-яких платежів за відчуження предмета забезпечувального обтяження, справляння будь-яких платежів від імені продавця, а також вільного доступу уповноважених представників Акціонерного товариства "Сбербанк" до предмета застави, з правом Акціонерного товариства "Сбербанк" діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства "Сбербанк";

3) вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" та передати Акціонерному товариству "Сбербанк" документи, які стосуються предмету застави, в тому числі: правовстановлюючі документи, технічну документацію, технічні паспорти, інструкції щодо використання, інші документи, які стосуються технічних характеристик, визначення властивостей та порядку роботи предметів застави;

4) з метою збереження предмета застави передати предмет застави на зберігання Акціонерному товариству "Сбербанк" на період до його продажу, для чого:

вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" та передати Акціонерному товариству "Сбербанк" майно, що є предметом застави згідно договору застави від 07.07.2011 (з урахуванням змін та доповнень), яке посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано на № 578, що перелічене у додатку № 1 до договору застави;

надати Акціонерному товариству "Сбербанк" право на отримання в усіх установах, підприємствах, організаціях, органах нотаріату будь-яких документів (оригіналів, їх копій, дублікатів, витягів, довідок), необхідних для зберігання майна, укладення будь-яких договорів, у тому числі, але не виключно: договорів, пов`язаних з обслуговуванням, охороною, експлуатацією, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета застави з правом Акціонерного товариства "Сбербанк" діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства "Сбербанк".

Під час розгляду справи №911/2456/18 Північним апеляційним господарським судом було встановлено наступні обставини.

07.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Сбербанк" (банк) та Публічним акціонерним товариством "Укрвторчормет" (позичальник) укладений Договір про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ (Кредитний договір), відповідно до якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах кредитної лінії, а позичальник зобов`язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, визначені в статті 8 цього договору.

Ліміт кредитної лінії складає 12000000,00дол.США; з 06.08.2014 року ліміт кредитної лінії зменшується щомісячно кожного 06 числа календарного місяця на 500000дол.США; останній день дії кредитної лінії 06.07.2016 року (пункти 1.2 - 1.4 договору).

Додатковим договором №5 від 25.05.2015 року Договір про відкриття кредитної лінії викладений в новій редакції, відповідно до якої Банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, надає позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені в пункті 1.5 цього договору (для рефінансування заборгованості перед банками та на поповнення обігових коштів позичальника), своєчасно та у повному обсязі сплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути Банку кредит у терміни, встановлені цим договором.

Згідно пункту 1.2 Кредитного договору в редакції додаткового договору №5 від 25.05.2015 року ліміт кредитної лінії складає: з часу укладення цього договору і по 05.05.2016 року - 11 792 336, 52 дол. США; з 06.05.2016 року по 05.06.2016 року - 8 000 000,00 дол. США; з 06.06.2016 року по 05.07.2016 року - 4 000 000, 00 дол. США; 06.07.2016 року - 0,00 дол. США.

Процентна ставка за користування кредитом, наданим в доларах, встановлена в розмірі 6 місячний LIBOR USD + 9,5% річних в доларах США з останнім днем дії кредитної лінії 06.07.2016 року.

Відповідно до пункту 8.4 Кредитного договору у разі, якщо Банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника із зазначенням у відповідній вимозі повної суми заборгованості, а позичальник зобов`язаний здійснити усі платежі за цим договором на користь Банку (при цьому строкові платежі - проценти, комісії, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку Банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) в строк не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дня відправлення такого повідомлення (вимоги).

Між Акціонерним товариством "Сбербанк" (заставодержатель) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" (заставодавець), що є майновим поручителем боржника ПАТ "Укрвторчормет", 07.07.2011 року укладено Договір застави, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстрований в реєстрі за №578 (далі - Договір застави), у відповідності до якого в редакції договору про внесення змін та доповнень від 25.05.2015 року, в забезпечення виконання зобов`язань боржника, які виникають із Кредитного договору, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії цього договору, зокрема з урахуванням змін до нього, внесених згідно з додатковим договором №5 від 25.05.2015 року (Основний договір), які, зокрема, але не обмежуючись, перелічені у статті 2 Основного договору та можуть виникнути в майбутньому, заставодавець передає заставодержателю рухоме майно (обладнання у кількості 4048 позицій), яке належить заставодавцю на праві власності, і перелічене в додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною.

Балансова вартість предмета застави складає 59 283 747, 30 грн. (без ПДВ), за взаємною згодою сторін загальна вартість предмета застави складає 4 863 049, 74дол. США, що в еквіваленті за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладення Договору застави становило 38 765 801, 00грн (пункти 3.1, 3.2. договору).

Відповідно до п. 3.13 договору застави на весь строк дії цього договору предмет застави зберігається за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85.

Згідно з пунктом 4.2.3 Договору застави заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити всі свої вимоги у відповідності з цим договором, в тому числі шляхом прийняття предмета застави у власність після одержання предмета застави у своє володіння у випадках та у порядку, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до положень пунктів 4.2.6 та 4.2.7 Договору застави Банк має право вимагати від заставодавця дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, а також за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету застави, погасити повну суму заборгованості за Кредитним договором.

Заставодержатель відповідно до пункту 6.1 Договору застави має право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором у повному обсязі, що визначається на момент фактичного відшкодування.

Згідно пункту 6.2 Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання боржником будь-якого із зобов`язань, зазначених у статті 2 цього договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

Відповідно до пункту 6.3 Договору застави заставодержатель набуває право вимагати дострокового виконання зобов`язань, зазначених в статті 2 цього договору, а якщо його вимога не буде задоволена заставодавцем протягом 2 (двох) календарних місяців з моменту поштового відправлення заставодержателем заставодавцю вказаної вимоги, - звернути стягнення на предмет застави у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання боржником будь-якого із зобов`язань, передбачених Основним договором; в разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем будь-якого із зобов`язань за цим договором.

Пунктом 6.4 Договору застави передбачено, що у разі настання випадків, передбачених в пунктах 6.2-6.3 цього договору, звернення стягнення на предмет застави здійснюється або на підставі рішення суду в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Пунктом 6.5 Договору застави сторони встановили, що також у разі настання випадків, передбачених в пунктах 6.2-6.3 цього договору, заставодержатель може у порядку та на умовах, визначених у законодавстві та у цьому договорі, звернути стягнення шляхом:

- прийняття предмету застави у власність, про що він повідомляє заставодавця в письмовій формі у вигляді листа-повідомлення про звернення стягнення на предмет застави шляхом прийняття його у власність. У разі обрання заставодержателем такого способу звернення стягнення як прийняття предмету застави у власність, до заставодержателя переходить право власності на предмет застави на 31 календарний день з дати реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави за умови, що протягом цього періоду заставодавець передасть заставодержателю у володіння предмет застави та що від заставодавця та інших заставодержателів не надійшли заперечення щодо переходу права власності на предмет застави до заставодержателя;

- продажу предмета застави третій особі (будь-якій особі покупцю або на публічних торгах за вибором заставодавця) з укладенням договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця, про що заставодержатель повідомляє заставодавця в письмовій формі у вигляді листа-повідомлення про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу третій особі, із зазначенням місця та часу проведення процедури продажу. Ціна продажу предмета застави, умови та порядок такого продажу визначається заставодержателем на власний розсуд.

Стягнення може бути звернено на всі речі, що складають предмет застави, або на будь-яку одну чи декілька з них за вибором заставодержателя (пункт 6.6. договору).

Договір застави набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до моменту повного виконання усіх зобов`язань за основним договором (пункт 9.1 договору).

Судом у справі №911/2456/18 також встановлено, що враховуючи наявність у заставодержателя закріпленого законом права на звернення до суду із вказаною вимогою, колегія суддів вважає, що реалізація заставодержателем свого права на продаж предмета застави шляхом надання йому права на укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем може відбуватися, в тому числі й за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави.

При цьому, колегією суддів враховано вимоги ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", відповідно до якої якщо рухоме майно, яке є предметом обтяження відчужується на підставі Договору купівлі-продажу, який укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно, то в такому разі Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, висновки встановлені в рішенні у справі №911/2456/18, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення для вирішення спору у справі №910/13424/20.

Враховуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18, 14.02.2020 року між Акціонерним товариством "Сбербанк", що діє від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина Плюс" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві майно: обладнання (товар), а покупець зобов`язується прийняти й оплатити товар на умовах цього договору. (т.2, а.с. 2-5).

Перелік, найменування, кількість та ціна одиниці товару, а також загальна вартість товару, що буде проданий за цим договором покупцю, наведені у Додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною. Загальна вартість товару, що продається за цим договором покупцю, визначена сторонами у п. 4.1 цього договору (п. 1.2 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020).

Як вбачається з п. 2.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року, Акціонерне товариство "Сбербанк" здійснює відчуження товару від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року продаж майна, яке вказано у рішенні суду, здійснюється частково в кількості 1168 одиниць відповідно до Додатку №1 до договору.

Згідно з п. 4.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року загальна вартість товару становить 47 239 795, 00 грн.

У Додатку №1 до Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року вказаний Перелік та вартість обладнання, що продається банком. (т.2, а.с. 6-18).

Втім на думку позивача укладення договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року порушує публічний порядок, оскільки: 1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна; 2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу); 3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною; 4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу; 5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача.

З огляду на викладене, позивач просив суд першої інстанції на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України визнати недійсним Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року, укладений між Акціонерним товариством "Сбербанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина Плюс".

Місцевий господарський суд приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку, що ті обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, не свідчать про порушення прав позивача внаслідок укладення між відповідачами Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року з чим колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку.

Реалізуючи конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 910/16039/16).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зі змісту наведених норм вбачається, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.

Отже, навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2020 у справі №910/16236/18).

За вимогами ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За положеннями ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, нормами Господарського процесуального кодексу встановлений обов`язок для особи, яка звернулась до суду доказування і подання доказів та визначені критерії належності та допустимості доказів.

Виходячи із змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.06.2019 у справі №904/3169/18, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15).

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Як вбачається з позовної заяви позивач вказує на порушення оспорюваним договором публічного порядку відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи зі змісту приписів статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Правова позиція щодо застосування названих норм матеріального права, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16.

З огляду на викладе, суд першої інстанції правомірно вказав, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Втім, докази на підтвердження нікчемності договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року за кваліфікацією статті 228 Цивільного кодексу України позивачем до справи не надавалися та матеріалами справи не підтверджується.

Також колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейським судом з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому, відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 217 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 219 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Колегія суддів підкреслює, що укладаючи договір застави та передаючи майно в заставу з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, позивач добровільно визначив юридичну долю власного майна та погодився на передбачені законом наслідки невиконання основного зобов`язання у вигляді звернення стягнення на предмет застави.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази визнання договору застави недійсним чи докази того, що на момент укладання оскаржуваного договору, договір застави не діяв. Навпаки, як вірно зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з прийняттям судового рішення у справі №911/2456/18 (постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року), яким було звернуто стягнення на предмет застави між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 року.

Тому, оскільки верховенство права і свобода особи у розпорядженні власним майном визначені, як конституційні засади існування держави, то суспільний інтерес полягає у забезпеченні такого правового порядку, коли б договори виконувались належним чином, а воля особи щодо розпорядження власним майном та щодо його набуття із передбачених законом підстав і в передбаченому законом порядку реалізовувалась відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів.

При цьому, з огляду на добровільну передачу майна позивачем в заставу, не порушується і принцип пропорційності вжитих заходів цілям та дійсним відносинам сторін, зокрема, з огляду на те, що право мирного володіння власним майном належить не лише позивачеві, а й заставодержателю (банку), у якого наявні законні очікування на повернення кредитних коштів чи на їх компенсацію за рахунок заставного майна, у тому числі, і у спосіб звернення стягнення на предмет застави.

Отже, з наведеного вище, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника стосовно того, що в разі визнання спірного договору недійсним позивач зможе використовувати власне майно для ведення господарської діяльності і отримання доходів є хибними, оскільки позивач визначив можливу долю спірного майна укладаючи договір застави.

При цьому посилання скаржник на норми ст. 346 Цивільного кодексу України, а саме, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18 не припинила право власності позивача на майно не спростовують висновку місцевого господарського суду, оскільки втрата права власності на заставне майно відбулась на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 року у справі №911/2456/18, шляхом укладання спірного правочину.

Колегія суддів також зазначає, що посилання скаржника на порушення його прав на залишкову вартість також не заслуговують уваги, оскільки відповідно до п. 6.5. договору застави сторони передбачили, що в разі продажу предмета застави третій особі з укладенням договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця ціна продажу предмета застави, умови та порядок такого продажу визначається заставодержателем на власний розсуд.

Також позивач вважає, що у зв`язку з укладенням спірного правочину у позивача відсутні правові підстави для проведення господарської операції з реалізації його майна відповідачем 1, так як така реалізація взагалі не передбачена Податковим кодексом України і у позивача відсутні первинні бухгалтерські і податкові документи для ведення обліку доходів і витрат. Отже на думку скаржника суд першої інстанції не тільки не захистив права позивача ефективним способом захисту, а взагалі відмовив у розгляді аргументів та доказів позивача і фактично у розгляді спору і захисті прав, посилаючись на нібито відсутність порушеного права, що є грубим порушенням процесуального права.

Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року у справі №910/13424/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року у справі №910/13424/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13424/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.05.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз