РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2021Справа № 910/14997/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Громадської організації "Вікіпедія Україна" пров. Бутишів, буд 17, кв 7, м. Київ

до Громадської організації "Вікімедіа Україна" вул. Бориса Гринченка, буд 9, оф. 20, м. Київ

про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію, зобов`язання її спростувати та стягнення 01,00 грн. відшкодування моральної шкоди

Представники учасники справи:

від позивача: Кікена П.І. - ордер № 0003848 від 05.11.2020 року;

від відповідача: Томаров І.Є. - ордер № 1063743 від 23.10.2020 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Вікіпедія Україна" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Вікімедіа Україна" про визнання інформації про позивача, що поширена відповідачем о 15:20 24.07.2020 року за посиланням https: blog.wikimedia.org.ua/2020/07/24/comment/ на веб-сайті https: blog.wikimedia.org.ua під назвою "Коментар ГО "Вікімедія Україна" стосовно організації, що незаконно використовує бренд Вікіпедії"- недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ГО "Вікіпедія Україна" на честь, гідність та недоторканість ділової репутації; зобов`язати відповідача протягом 3-х днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення на сторінці офіційного інтернет - сайту https: blog.wikimedia.org.ua під заголовком "Спростування" рішення суду по даній справі, а також стягнути з відповідача 1,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на протиправні дії відповідача, пов`язані з розповсюдженням недостовірної інформації про позивача, чим останньому заподіяно моральну шкоду, оцінену в суму 01,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14997/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 05.11.2020 року.

Проте судове засідання, призначене на 05.11.2020 року, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. на лікарняному не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 року розгляд справи призначено на 16.12.2020 року.

У судовому засіданні 16.12.2020 року протокольно оголошено перерву на 04.02.2021 року.

У судовому засіданні 04.02.2021 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/14997/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 11.03.2021 року.

У судових засіданнях 11.03.2021 року та 31.03.2021 року судом протокольно оголошувались перерви на 31.03.2021 року та 14.04.2021 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 16.12.2020 року через відділ діловодства суду від відповідача 05.11.2020 року надійшов відзив б/н від 04.11.2020 року на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що частина висловлювань, які позивач просить спростувати, спростуванню не підлягають, оскільки не стосуються позивача, або є оціночними судженнями чи достовірними твердженнями, а відтак не можуть порушити особисті немайнові права позивача. Окрім цього відповідач зазначає про незаконність використання позивачем торговельної марки Фонду Вікімедіа Фаундейшн, Інк., позаяк останній не надавав позивачеві ГО «Вікіпедія Україна» або будь - яким іншим представникам дозволу на використання торговельних марок Фонду Вікімедіа (Wikimedia Foundation), як зареєстрованих в Україні, так і з міжнародною реєстрацією. Відзив разом з доказами направлення на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Також через відділ діловодства суду 05.11.2020 року від відповідача надійшла заява б/н від 04.11.2020 року про огляд доказів у судовому засіданні.

Від позивача 08.12.2020 року через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив б/н б/д, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що інформація відповідача має ознаки наклепу, останній намагається знищити ділову репутацію позивача за умови існування конкуренції у статутній діяльності громадських організацій, та наголошує на відсутності будь - яких судових рішень, які набрали законної сили, в яких констатується протиправна діяльність позивача або його уповноважених осіб, пов`язана з порушенням авторських або суміжних прав, або порушенням норм чинного законодавства. Також позивач зазначає у відповіді на відзив про те, що розмір заявлених відповідачем до відшкодування судових витрат не відповідає ціні позову та обсягу роботи адвоката. Відповідь на відзив разом з доказами направлення на адресу відповідача судом долучена до матеріалів справи.

В свою чергу від відповідача через відділ діловодства суду 16.12.2020 року надійшли заперечення б/н від 16.12.2020 року на відповідь на відзив разом з доказами направлення на адресу позивача, за змістом яких відповідач заперечує проти всіх необґрунтованих, на переконання відповідача, аргументів позивача та хибного тлумачення аргументації з відзиву. Окрім цього відповідач наполягає на обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу та їх співмірність із серйозністю заявлених позивачем звинувачень і важливістю питання достовірності тверджень відповідача для збереження його ділової репутації. Заперечення на відповідь на відзив долучені судом до матеріалів справи.

Щодо поданої відповідачем до початку судового засідання 16.12.2020 року заяви від 04.11.2020 року про огляд доказів у судовому засіданні, а саме дослідження веб - сторінок зміст яких підтверджує факти та обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд з урахуванням наявних у справі доказів та за відсутності заперечень позивача щодо ідентичності змісту вказаних веб - сторінок, який зафіксований самостійно відповідачем та відтворений і викладений на паперових носіях, не вбачає підстав для огляду їх змісту в судовому засіданні та, відповідно, підстав для задоволення заяви відповідача.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час розгляду справи по суті 14.04.2021 року до суду не надходило.

В підготовчі судові засідання 16.12.2020 року, 04.02.2021 року, судові засідання з розгляду справи по суті 11.03.2021 року, 31.03.2021 року та 14.04.2021 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судових засіданнях 11.03.2021 року, 31.03.2021 року та 14.04.2021 року з розгляду справи по суті уповноважений представник позивача надав усні пояснення та відповіді на запитання суду, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Уповноважені представники відповідача в судових засіданнях 11.03.2021 року, 31.03.2021 року та 14.04.2021 року з розгляду справи по суті заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповіли на питання суду та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 14.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав Інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

У відповідності до статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно з статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Отже, за змістом частини першої статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи.

Належним відповідачем у справі про поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві.

Згідно із статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», приписи якої кореспондуються з частиною 1 статті 200 ЦК України, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Тобто не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2018 року у справі № 910/5117/17, від 04 серпня 2020 року у справі № 903/927/19.

Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація чи її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

В свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18.

У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», п. 46).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції», п. 55).

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі «Бразільє проти Франції», заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення «Патурель проти Франції», заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: « 37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 359/8847/16-ц та від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18..

Суд враховує, що у зв`язку зі внесенням з 27.03.2014 змін до ЦК України, зокрема до ст. 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 910/17819/17, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами частини 1 статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Отже, в господарському процесі застосовується стандарт доказування вірогідності доказів.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Суд зазначає, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності відповідно до частини 2 статті 302 ЦК України. Таким чином, будь-яка третя особа, яка ознайомилась із інформацією, яку публічно поширила певна особа, може покладатись на її достовірність, доки не доведено протилежне. Суд вважає, що цей підхід слід застосувати не лише до фізичних осіб, але і до юридичних. Наведені вище висновки із рішень ЄСПЛ свідчать, що якщо особа використовує в якості обґрунтування висловлювань раніше поширену іншою особою інформацію, вона має зробити посилання на джерело інформації. При цьому немає формальних вимог до того як саме зробити посилання, а значить воно має відповідати формату публікації.

Під час розгляду справи та дослідженні питання, чи має місце поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб судом взято до уваги, що читач текстів на веб-сайтах звик до того, що якщо певне слово є підкресленим знизу і має інший колір ніж сусідні слова, як правило це означає, що там розміщено гіперпосиланням. При натисненні на нього читач потрапляє на іншій веб-сайт чи джерело і сприймає це як посилання на джерело інформації.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, згідно довідки Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 12.08.2020 року № 211/2020-д з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення Громадська організація «Вікімедіа Україна» (відповідач у справі) є власником та адміністратором веб-сайту https://blog.wikimedia.org.ua.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15:23 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб - сайті https://blog.wikimedia.org.ua була розміщена інформація під назвою «Коментар ГО «Вікімедія Україна» стосовно організації, що незаконно використовує бренд Вікіпедії», зокрема такого змісту:

«Останнім часом у медіапросторі спостерігається активність громадської організації, яка називає себе «Вікіпедія Україна» або «Українська Вікіпедія».

ГО «Вікімедіа Україна», членами та волонтерами якої є сотні активних користувачів Вікіпедії з України, знає про цю ситуацію. Хочемо зазначити, що організація «Вікіпедія Україна» незаконно використовує бренд Вікіпедії, її діяльність принаймні частково порушує правила та дух Вікіпедії, а її ключові публічні особи безстроково заблоковані у Вікіпедії за порушення правил ресурсу. Тому ми закликаємо жодним чином не підтримувати цю організацію.

Організація «Вікіпедія Україна» порушує закон, а її ключові представники безстроково заблоковані у Вікіпедії».

При цьому відповідач у заявах по суті справи визнав, що домен wikimedia.org.ua, і розміщений на ньому веб-сайт належать ГО «Вікімедіа Україна», а також визнав той факт, що саме відповідачем - Громадською організацією «Вікімедіа Україна» розміщено публікацію на вказаному веб-сайті за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою «Коментар ГО «Вікімедія Україна» стосовно організації, що незаконно використовує бренд Вікіпедії » (далі - публікація).

Отже, інформація, що міститься у вказаній публікації, доведена до відома невизначеної кількості осіб понад одну особу в мережі Інтернет, оскільки розміщена в мережі Інтернет інформація вже має загальнодоступний характер.

Досліджуючи питання чи стосується поширена інформація певної юридичної особи, тобто безпосередньо Громадської організації «Вікіпедія Україна», судом встановлено за матеріалами справи, що частина наведених в публікації відповідача висловлювань не стосується позивача, оскільки не містить згадки про останнього, а їх зміст стосується окремих фізичних осіб, відповідача - ГО «Вікімедія Україна», його діяльності та іноземної компанії - Фонду Вікімедіа Фундейшн, Інк. (Wikimedia Foundation), а саме судження:

1. «Однак статті у Вікіпедії пишуть волонтери, які це роблять у свій вільний час і не отримують фінансової винагороди. Так, лише в україномовному розділі за понад 16 років його існування більше ста тисяч волонтерів створили понад мільйон статей. Ідея оплати написання конкретних статей Вікіпедії не відповідає духу онлайн-енциклопедії».

2. «Права на торгову марку Вікіпедії та, зокрема, на використання логотипу онлайн-енциклопедії належать Фонду Вікімедіа - американській некомерційній організації, яка володіє технічною інфраструктурою Вікіпедії і сестринських проєктів Вікіпедії».

3. «Вікімедіа Україна» є офіційно визнаним відділенням Фонду Вікімедіа в Україні та використовує бренд Вікіпедії у своїй діяльності за угодою із Фондом Вікімедіа».

4. Ми повідомили Фонд Вікімедіа про цю ситуацію, і юристи Фонду Вікімедіа наразі займаються вирішенням цієї проблеми у правовій площині.

5. Найкращою підтримкою для Вікіпедії буде пожертвувати їй свій час та енергію - долучитися до створення або поліпшення статей чи допомогти іншим способом. Детальніше про те, як це зробити, читайте тут.

6. Якщо ви хочете підтримати Вікіпедію фінансово, найкращий спосіб це зробити - здійснити пожертву офіційними каналами. Ваші гроші отримає Фонд Вікімедіа на технічну підтримку та розвиток Вікіпедії.

7. Із запитаннями та запитами на коментар звертайтеся за адресою .»

Отже, з огляду на зміст наведених висловлювань (суджень) та оскільки в них не йде мова про позивача ані у вигляді повної чи скороченої назви, ані в іншому форматі, що позбавляє позивача права вимагати їх спростування в судовому порядку, суд зазначає, що вказані висловлювання не входять до предмету доказування у даній справі та не можуть бути визнані недостовірними та спростовані як такі, що не порушують особисті немайнові права позивача, зокрема, ділову репутацію.

Окрім цього, незважаючи на покладений на позивача чинним законодавством тягар доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, доказів недостовірності вищенаведених висловлювань, які стосуються відповідача - ГО «Вікімедія Україна», його діяльності та іноземної компанії - Фонду Вікімедіа Фундейшн, Інк. (Wikimedia Foundation), ГО «Вікіпедія Україна» першим під час розгляду даної справи суду не надано.

Як зазначалось судом вище, також в даній категорії спорів підлягає встановленню обставина чи має місце поширення в публікації інформації, яка не відповідає дійсності. Тобто вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд має визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням.

Суд наголошує виходячи з приписів чинного законодавства, що саме позивач має довести суду, що кожне висловлювання в публікації є фактичним, а не оціночним, та надати суду відповідні докази з належним обґрунтуванням, оскільки закон не передбачає презумпцію фактичності будь якого висловлювання. Лише після того, як буде доведено щодо кожного спірного висловлювання, що воно є фактичним, слід з`ясувати чи є воно недостовірним.

Наразі, позивачем під час розгляду справи не було надано спростувань того факту, що веб-сайт https://wikipedia.net.ua/ належить ГО «Вікіпедія Україна» і саме він здійснює його наповнення інформацією.

Щодо твердження «Останнім часом у медіапросторі спостерігається активність громадської організації, яка називає себе «Вікіпедія Україна» або «Українська Вікіпедія» суд зазначає, що останнє є оціночним, оскільки словосполучення «останнім часом» та «активність у медіапросторі» не можуть бути перевірені на предмет істинності чи хибності. Оцінка активності залежить як від суб`єктивного сприйняття самого позивача, так і від осіб, які можуть розповідати про позивача, зокрема, це може бути кілька медіа - виходів на веб- сайтах, як мають широку аудиторію читачів, або регулярна присутність. Вираз «останнім часом» вказує на суб`єктивну оцінку часового проміжку, такі як останні кілька днів, тижнів чи місяців залежно від контексту, діяльності та сприйняття часу в конкретній ситуації, та який не може бути підтверджений об`єктивними доказами.

Поряд із цим судом враховано, що відповідачем на підтвердження висловлювань стосовно позивача про «активність у медіапросторі» долучено до матеріалів справи докази фіксації вмісту веб-сайту позивача, та публікацій окремих фізичних осіб, які висловлювались від імені позивача щодо його діяльності, а саме Експертний висновок № 318/2020-ЕВ від 03.11.2020 року, виготовлений ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб - сторінок позивача у мережі Інтернет.

Висловлювання «ГО «Вікімедіа Україна», членами та волонтерами якої є сотні активних користувачів Вікіпедії з України, знає про цю ситуацію.» містить два самостійних твердження: твердження «ГО «Вікімедіа Україна», членами та волонтерами якої є сотні активних користувачів Вікіпедії з України… містить інформацію про відповідача, тому не входить у предмет доказування у справі та не підлягає спростуванню.

Друга складова висловлювання - твердження: «ГО «Вікімедіа Україна»…. знає про цю ситуацію» за висновками суду є оціночним, оскільки знання відповідача про діяльність позивача за своїм характером є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає його обізнаність, а отже оцінити правдивість чи правильність такого судження інша особа, ніж власник такого судження, не взмозі, відповідно, наведене судження спростуванню не підлягає.

Суд також погоджується з позицією відповідача, що твердження «Тому ми закликаємо жодним чином не підтримувати цю організацію.» не містить фактів чи обставин, істинність яких можна довести або спростувати. Заклик не підтримувати ту чи іншу організацію за своїм характером є класичним оціночним судженням, демонстрацією власної думки в межах реалізації права на свободу вираження поглядів та не містить фактів чи обставин, істинність яких можна довести або спростувати.

Окрім цього проаналізувавши поширену відповідачем спірну інформацію, судом встановлено, що частина суджень, що містяться в публікації, обґрунтовані в самій статті шляхом включення гіперпосилань на відповідні джерела.

Аналізуючи речення «Хочемо зазначити, що організація «Вікіпедія Україна» незаконно використовує бренд Вікіпедії, її діяльність принаймні частково порушує правила та дух Вікіпедії, а її ключові публічні особи безстроково заблоковані у Вікіпедії за порушення правил ресурсу.» судом встановлено, що факт правомірності використання позивачем бренду «Вікіпедія» останнім жодним доказом не доведено.

Зокрема, як свідчать фактичні обставини справи, позивач використовує торговельні марки Фонду Вікімедіа у своєму найменуванні «Вікіпедія Україна»/«Українська Вікіпедія» як розрізняльну частину, у доменному імені wikipedia.net.ua, адресі електронної пошти, що вказана на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5

Згідно наявних в матеріалах справи Правил використання торгових знаків Вікімедіа Фаундейшн, Інк., які розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, Вікіпедія є користувацькою енциклопедією, яку створюють користувачі-волонтери, у зв`язку з чим Фонд Вікімедіа встановлює правила використання торговельних марок Фонду, що поширюються на всю спільноту, тобто позивач як об`єднання волонтерів, які пишуть статті для Вікіпедії, не міг не знати про існування таких правил.

Згідно з п. 6 Умов користування Вікіпедією Фонд Вікімедіа захищає свої права на торгові марки з метою захисту користувачів від шахрайських імітацій

Водночас, відповідно до п. 5.3 Правил використання торгових знаків Правовласник встановив правила, згідно яких при використанні знака Вікімедіа використовуйте ТМ Вікімедіа так, щоб вона представляла тільки той проект, якого стосується; не створюйте враження, що ваше використання в будь-якому випадку схвалено, спонсорується або є частиною Фонду Вікімедіа. Цей розділ також застосовується, якщо вам надається ліцензія на використання знака, що не дозволяє розраховувати на отримання такого схвалення.

Згідно наданого відповідачем листа б/н від 29.10.2020 року Вікімедіа Фаундейшн, Інк. Фон «Вікімедіа» підтвердив про відсутність свого дозволу на використання торговельних марок позивачем - ГО «Вікіпедія Україна» (код 43470403) чи будь - якою іншою особою, яка діє від імені (або довіреній особі). Як зазначено у вказаному листі, використання Торговельних марок Вікімедія громадською організацією «Вікіпедія Україна» від імені організації на сайті http://wikipedia.net.ua і на загальнодоступній сторінці у Facebook http:// www.facebook.com/ua/wiki/ здійснюється без дозволу та за відсутності жодного запиту від позивача щодо використання Торговельних марок Вікімедіа.

Наразі позивач під час судового розгляду не заперечував факт використання торговельних марок Вікімедіа Фаундейшн, Інк., як і не надав докази правомірного використання вказаних торговельних марок, у зв`язку з чим оцінивши вказані обставини за власним переконанням суд дійшов висновку, що зазначеним спростовуються висновки позивача щодо недостовірності твердження відповідача щодо використання позивачем бренду Вікіпедії, отже зазначене твердження є достовірним, а відтак не може бути спростованим.

Так, у зв`язку з використанням позивачем торговельних марок Фонду Вікімедіа відповідач звернувся до позивача з претензією № BRO181182UKR від 23.06.2020 року стосовно порушення виключних майнових прав на торговельні марки та припинення в найкоротший термін використання позначень WIKIPEDIA, ВІКІПЕДІЯ в найменуванні ГО «Українська Вікіпедія», в назві користувача облікового запису за адресою http:// www.facebook.com/Вікіпедія-Україна-72389/, в доменному імені wikipedia.net.ua та рекламі діяльності ГО «Українська Вікіпедія», яку було надіслано на адреси електронної пошти позивача представником Вікімедіа Фаундейшн, Інк., та відповідно до якої правовласник стверджує про порушення його прав на торговельні марки, що охороняються в Україні, позивачем під час його діяльності.

Проте зазначена претензія залишена позивачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, за висновками суду, наведені обставини використання в назві позивача як розрізняльної частини торговельної марки - ВІКІПЕДІЯ (свідоцтво № 216173 від 16.04.2014 року), яка охороняється в Україні з 2014 року, є достатніми для визнання оспорюваного твердження як такого, що відповідає дійсності, що за одночасної відсутності спростування позивачем вказаних доказів належними та допустимими доказами, відсутності доказів правомірного використання торговельних марок позивача, є підставою для оцінки зазначеного твердження як фактичного.

В свою чергу, як встановлено судом, а також підтверджено Експертним висновком № 318/2020-ЕВ від 03.11.2020 року, виготовленим ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб - сторінок у мережі Інтернет, яким зафіксований вміст веб-сайту та сторінки на сервісі Patreon позивача, що на веб-сайті https://wikipedia.net.ua/ міститься гіперпосилання на сторінку в сервісі збору коштів Patreon, за допомогою якого позивач отримує пожертвування, тобто зі змісту вказаного посилання на сервіс зі збору коштів вбачається, що позивач пропонує обрати тему для статті, яку підготує позивач, саме за певний внесок (пожертву).

Згідно з Умовами використання Вікіпедії, копія яких долучена до матеріалів справи, від усіх користувачів вимагається розкриття свого роботодавця, замовника та належності до організації, які стосуються будь-якого внеску, за який вони отримали чи очікують отримати винагороду.

Згідно з Умовами використання Вікіпедії власником облікового запису може бути лише фізична особа: «Ви вільні приєднатися як дописувач, редактор або автор, однак ви маєте дотримуватися правил, що керують кожним незалежним розділом Проектів». Автором дописів у Вікіпедії може бути лише фізична особа, тому виконавцем послуги із написання і розміщення публікацій за гроші завжди буде конкретний дописувач Вікіпедії. Тобто від імені Позивача дописи повинна робити конкретна людина, яка має досвід написання і редагування статей у Вікіпедії.

Водночас, відповідно до Правил платних редагувань Вікіпедії, копія яких міститься у матеріалах справи, дописувачі, які отримали або очікують на оплату свого доробку, мають розкрити свого роботодавця, замовника та належність до організацій щодо всіх своїх платних редагувань. Вони мають зробити це на своїй сторінці користувача, на сторінці обговорення статті, у якій зроблено платне редагування, або в описі редагування, яке оплачене.

Зокрема, позивачем вищенаведені факти не спростовані, в тому числі шляхом ствердження у заявах по суті про те, що штат позивача складається з двох осіб, які займаються здійсненням координації волонтерів та веденням офіційної сторінки в мережі facebook.

Отже, фактичні обставини справи свідчать, що твердження відповідача «організація «Вікіпедія Україна»…, її діяльність принаймні частково порушує правила та дух Вікіпедії» можна розцінювати як достовірні, оскільки запропоновані позивачем платні редагування та наповнення «Вікіпедії» інформацією (статтями) не відповідають правилам вільної енциклопедії «Вікіпедія» щодо платних редагувань.

Щодо твердження відповідача «її ключові публічні особи безстроково заблоковані у Вікіпедії за порушення правил ресурсу» суд зазначає виходячи з контексту останнього та загального змісту публікації, що під «ключовими публічними особами» відповідач має на увазі фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інформація щодо яких отримана відповідачем із відкритих джерел. Тобто наведене твердження, яке включає словосполучення «ключові публічні особи», є оціночним, позаяк не підтверджене документами або офіційними записами, в тому числі щодо оцінки трудових відносин між позивачем та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та ступінь впливу зазначених осіб на діяльність позивача визначається виключно за міркуваннями відповідача.

Поряд із цим, згідно наданих відповідачем доказів, ОСОБА_2 займає посаду члена наглядової ради позивача, має обліковий запис у Вікіпедії, який не містить застереження щодо платних редагувань Вікіпедії.

Облікові записи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - двох осіб, які роблять публічні заяви від імені позивача і закликають жертвувати кошти для написання статей - не містять жодних відміток про отримання оплати за редагування з боку позивача або благодійників позивача, що свідчить про порушення правил спільноти Вікіпедії з боку позивача.

Зокрема, відповідачем надано докази особистих публікацій вказаних фізичних осіб в соціальних мережах та інтерв`ю та публікації у засобах масової інформації в мережі Інтернет, здійснених за участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких вони висловлюються в інтересах та від імені позивача, а саме у публікації «Інформаційна війна України та Росії у «Вікіпедії»: хто виграє?» (Радіо Свобода, ІНФОРМАЦІЯ_6 ), у публікації « Як Вікіпедію перетворюють на джерело чорного політичного піару » ( Gazeta.ua , ІНФОРМАЦІЯ_8 ), аудіоінтерв`ю виданню «Радіо Донбасу» від 04.08.2020 р. (часова мітка 10:33), розміщеному за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9

Крім того, відповідачем надано копію заяви про державну реєстрацію створення позивача -ГО «Вікіпедія Україна», відповідно до якої ОСОБА_1 був призначений виконавчим директором позивача, і перебував на посаді виконавчого директора з 27.01.2020 року до 20.02.2020 року.

За результатами дослідження розміщеного в спірній публікації твердження відповідача « ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є одночасно і ключовими особами комерційної організації «Вікібізнес», яка із порушенням правил Вікіпедії займається створенням платних статей про політиків, бізнесменів, комерційні фірми тощо у онлайн-енциклопедії 1. Тому їхні облікові записи безстроково заблоковані в усіх мовних розділах Вікіпедії за порушення правил ресурсу (щодо нерозкриття замовника платних редагувань, погроз, шантажу та зловживання численними обліковими записами)» суд зазначає, що згідно отриманої відповідачем з відкритих джерел інформації, зокрема, вказаної у самій Вікіпедії, ОСОБА_2 діє на сайті wikipedia.org під псевдонімом « ОСОБА_2 », а ОСОБА_1 - під псевдонімом « ОСОБА_1 ». Обидві сторінки-профайли створені користувачами з відповідними псевдонімами, що вказує на достовірність поширеної на відповідних сторінках інформації, а тому суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підстав для сумнівів в належності вказаних облікових записів (псевдонімів) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підтвердження дійсності вказаних тверджень відповідач надав фотокопії облікових записів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Вікіпедії, а також фотокопії журналів блокування, на підставі яких встановлено, що обидва користувачі безстроково заблоковані за порушення правил спільноти Вікіпедії.

Так, відповідно до даних журналу блокувань Вікіпедії користувач із псевдонімом «ОСОБА_2» був заблокований в англомовній секції Вікіпедії 21.03.2019 року на невизначений строк за використання численних облікових записів. Всього ОСОБА_2 заблокований у 4 мовних розділах Вікіпедії на невизначений строк за порушення правил спільноти.

Відповідно до п. 10 Умов користування до особливо проблемних користувачів, чиї облікові записи або доступ були заблоковані відразу в декількох розділах наших проектів, може бути застосоване відключення від одразу всіх розділів Проектів, відповідно до Політики глобальної заборони («глобального бану»).

Глобальна заборона («глобальний бан») полягає у відстороненні користувача від редагування (написання статей) у всіх мовних розділах Вікіпедії. Її підставою є: 1) демонстрування постійного паттерну знущання на всіх платформах вікі, що не є звичайним вандалізмом чи спамом; 2) поінформованість користувача про факт порушення правил спільноти та можливість усунути порушення; 3) користувач був безстроково заблокований у двох чи більше проектах. Додатково також можуть оцінюватися інші обставини, як крадіжка чужої особистості, що переважає зловживання багатьма обліковими записами.

При цьому судом прийнято до уваги, що заперечуючи проти доводів відповідача у вказаній частині та наданих останнім доказів, на підтвердження недостовірності наданих відповідачем відомостей позивач суду доказів не надав.

За таких обставин, враховуючи не спростовані позивачем відомості про безстрокове блокування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх участь в діяльності позивача, суд приймає їх в якості достатніх доказів для оспорюваного висловлювання та, відповідно, оцінює вказане твердження як достовірне, як і твердження «Ключовим публічним представникам цієї організації - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільнота онлайн-енциклопедії довічно заборонила редагувати Вікіпедію в усіх», позаяк відповідач також надав докази блокування вказаних фізичних осіб для редагування статей у Вікіпедії, які не були спростовані позивачем під час розгляду справи.

Словосполучення "ключовим публічним представникам цієї організації" є оціночним в тій самій мірі, що і судження "ключові публічні особи", обгрутування чого судом наведено вище.

Окрім цього судом під час розгляду справи встановлено на підставі наданих сторонами доказів факт участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у створенні юридичної особи позивача, участь ОСОБА_2 в органах управління позивача станом на час розгляду справи, що в сукупності з наявністю доказів щодо кількості статей, створених вказаними фізичними особами у вільній енциклопедії Вікіпедії: в україномовному розділі Вікіпедії ОСОБА_2 долучився до 37 статей, а ОСОБА_1 - до 156, що, на переконання відповідача, які підтримуються судом, свідчить про набуття вказаними особами досвіду створення статей та достовірність твердження «Вона створена кількома приватними особами, які мають досвід редагування Вікіпедії.»

Також суд зазначає за результатами дослідження наданих сторонами доказів, що відповідно до Умов використання Вікіпедії заборонені оманливі дії, зокрема викривлення інформації про членство в організаціях, видавання себе за іншу особу та шахрайство. У рамках дотримання цих зобов`язань необхідно розкрити роботодавця, клієнта або зв`язок з організаціями стосовно будь-якого доробку, за отримується (або очікується отримання) компенсацію одним із шляхів: повідомлення на своїй сторінці користувача, повідомлення на сторінці обговорення, що стосується будь-якого оплачуваного внеску, або повідомлення в описі редагування, що стосується будь-якого оплачуваного внеску.

Як встановлено на підставі матеріалів справи веб-сайт позивача містить посилання на сторонній веб-сайт, який є сервісом збору пожертв. Так, зі змісту веб-сторінки сервісу, посилання на яку міститься на веб-сайті ГО «Вікіпедія Україна», встановлено, за один із щомісячних внесків (25 доларів США) організатор збирання пожертв (позивач) обіцяє особі, яка зробить таку пожертву, створити дві статті на теми, обрані пожертвувачем.

Тобто за змістом дослідженої сторінки вбачається, що позивач створює статті, теми для яких фактично «замовляє» за гроші користувач, при цьому не вказує імена користувачів, чим порушує основоположне правило функціонування Вікіпедії: вільне та волонтерське поширення інформації.

Окрім цього зважаючи на підтвердження позивачем під час судового розгляду, а саме у відповіді на відзив, факту відкритого протягом певного часу збирання громадською організацією грошових коштів для забезпечення функціонування позивача та отримання пожертв за допомогою вказаного сервісу, твердження відповідача «…поточна діяльність організації «Вікіпедія Україна» порушує один із фундаментальних принципів Вікіпедії як вільної енциклопедії, яку наповнюють волонтери - «Вікіпедія Україна» обіцяє за пожертву написати конкретні статті.» за висновками суду є достовірним та таким, що підтверджено належними доказами, в тому числі, визнано самим позивачем, а отже не може бути спростоване в судовому порядку.

Щодо висловлювання відповідача «У той же час, новостворена організація «Вікіпедія Україна» не має дозволу на використання бренду Вікіпедії, а отже використовує його у своїй назві та у своїй діяльності із порушенням закону» суд зазначає, що останнє містить достовірні твердження, підставою для яких є претензія № BRO181182UKR від 23.06.2020 року стосовно порушення виключних майнових прав на торговельні марки надісланої представником Вікімедіа Фаундейшн, Інк., факт наявності якої позивач не спростував жодними доказами та не повідомив суд про вжиття заходів для захисту своїх прав від претензій правовласника торгівельної марки, а отже застосовуючи стандарт доказування «баланс ймовірностей», суд дійшов висновку, що спірні висловлювання є фактичними твердженнями.

Суд зазначає, що при вирішенні спору про визнання недостовірною та спростування інформації підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 р. у справі № 910/1255/20.

Дослідивши матеріали справи з метою вирішення питання, чи поширення інформації, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право суд дійшов висновку, що позивач не довів що відомості (дані), з приводу яких виник спір, є інформацією, що принижує репутацію позивача та не надав доказів того, що внаслідок викладеної інформації відбулося зниження ділової активності позивача у сфері його діяльності, отже не довів негативного впливу інформації, яка містилася в публікації, на його ділову репутацію.

В свою чергу суд наголошує, що позивач може негативно сприймати інформацію, яку поширив відповідач, проте зважаючи на заборону чинним законодавством вимагати спростування оціночних суджень, позаяк згідно ст. 15 Конституції України вимога спростувати достовірні висловлювання є незаконною, підстави для відповідальності за поширення негативної за сприйняттям позивача, але достовірної інформації, та спростування останньої, відсутні.

Судом враховано, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається судом, відповідачем були поширені оціночні судження та фактичні судження, які ґрунтувались на конкретних фактах, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, з якої слідує, що наявність фактів можна довести, на відміну від правдивості оціночних суджень, яку не можна довести.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц).

З урахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку зібраним по справі доказам суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду позивачем не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, суду не доведено, що зазначені в публікації цитати спрямовані на поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача, приниження його честі, гідності та ділової репутації, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Щодо заявлених позивачем вимоги про стягнення з відповідача на 01,00 грн. моральної шкоди, понесеної ГО «Вікіпедія Україна» внаслідок погіршення ділової репутації, суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку із приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності

Такі поняття як приниження ділової репутації та зниження престижу юридичної особи, в чому виражається моральна шкода, є оціночними та не можуть бути розраховані математично, а відповідно розмір моральної шкоди не може відображатись безпосередньо у матеріальних носіях інформації чи інших об`єктах матеріального світу, інакше такі негативні наслідки за своєю правовою природою мали б форму упущеної вигоди.

Окрім того відповідно до п. 2 роз`яснення президії Вищого арбітражного суду України від 29.02.96 р. № 02-5/95 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди" моральною визнається шкода, заподіяна організації порушенням її законних немайнових прав.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких суб`єкт господарювання може вважати, що йому заподіяно моральну шкоду. Найбільш поширеними (по суті, найбільш типовими, характерними) випадками заподіяння моральної шкоди є розголошення, у тому числі через засоби масової інформації, відомостей, які не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать ділову репутацію чи завдають шкоди інтересам особи (ст. 47 Закону України "Про інформацію"), порушення авторського права і суміжних прав (ч. 3 ст. 44 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб`єкта. Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торговельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова № 1) вказано, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Проте оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основних вимог позивача про визнання інформації відповідача недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію ГО «Вікіпедія Україна», зазначена вимога не підлягає задоволенню за умови, що відсутні підтверджені належними доказами обставини поширення недостовірної інформації відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 24 травня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон