ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 923/49/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Тучкова Л.Л.

від відповідача: Берьозка Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноград-Одеса"

на рішення господарського суду Херсонської області від 01.03.2021, суддя в І інстанції Гридасов Ю.В., повний текст якого складено 01.03.2021 в м. Херсоні

у справі № 923/49/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноград-Одеса"

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Енограй"

про стягнення 408 766 грн. 17 коп.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виноград-Одеса" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Енограй" про стягнення 408 766,17 грн., з яких: 301 250 грн. основного боргу, 13 296,26 грн. 3% річних, 94 219,91 грн. пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору купівлі-продажу №7/17 від 22.12.2017 щодо оплати у повному обсязі поставленого у травні 2019 року товару у встановлений строк.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №7/17 від 22.12.2017 не оплатив у повному обсязі вартість товару отриманого у травні 2019 на підставі довіреності № 20 від 15.05.2019, заборгованість становить 301 250 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 5.5 договору 94 219,91 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 13 296,26 грн. річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих за період з 31.07.2019 по 25.12.2020.

СТОВ "Енограй" заперечувало проти позову посилаючись на те, що товар за договором купівлі-продажу №7/17 від 22.12.2017 не поставлявся йому позивачем , що підтверджується ненаданням останнім жодних доказів його поставки, хоча СТОВ «Енограй» здійснило часткову попередню оплату товару на загальну суму 275 000 грн., а надана позивачем довіреність підтверджує лише наявність у працівника СТОВ «Енограй» повноважень на прийняття товару, а не сам факт поставки.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 01.03.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

ТОВ "Виноград-Одеса" у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному розмірі.

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим у зв`язку із тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що за умовами договору та додаткової угоди № 1 до нього сторонами узгоджено конкретний строк виконання грошових зобов`язань відповідачем, а саме в день відвантаження товару, але не пізніше 30 липня 2019 року включно, отже обов`язок оплатити товар є безумовним.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо не підтвердження позивачем виконання поставки товару з підстав ненадання видаткової накладної є хибним, не відповідає умовам договору та нормам діючого законодавства України та таким, що порушує майнові права та інтереси скаржника.

За твердженням скаржника, поставка товару до СТОВ «Енограй» дійсно мала місце і відсутність документів на підтвердження поставки є наслідком грубого ігнорування відповідачем своїх зобов`язань.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги обставину часткової оплати відповідачем товару, як факт, що свідчить про поставку товару, а також наявність у позивача довіреності відповідача на отримання товару.

У відзиві на апеляційну скаргу СТОВ «Енограй» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність та надуманість викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідач, зокрема, вказує те, що згідно специфікації, яка є додатком № 1 до договору, позивач мав поставити відповідачу конкретні, визначені сорти саджанців винограду, яких станом на моменту укладення договору не було у Реєстрі сортів рослин України, але керівництво ТОВ «Виноград-Одеса» обіцяло, що у строк поставки вказані сорти будуть внесені до Реєстру, а саджанці вирощені, у зв`язку з чим СТОВ «Енограй» здійснило часткову попередню оплату товару на загальну суму 275 000 грн. Відповідно до чинного законодавства сорти, не внесені до Реєстру сортів рослин України, забороняється поширювати в Україні. Проте, сорти, які мали бути поставлені СТОВ «Енограй», не внесені до Реєстру сортів рослин України до теперішнього часу та не були поставлені позивачем.

Відповідач звертає увагу суду, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач не надав жодного документу, який в силу п. 4.4. договору є належним підтвердженням факту поставки товару: ані товарної накладної, ані акту приймання-передачі товару, підписаних обома сторонами, і таких документів у позивача бути не може, оскільки факту поставки не було. Надана позивачем довіреність (у копії) дійсно видавалась СТОВ «Енограй» під майбутню поставку із розрахунку, що така поставка нарешті буде виконана, але ця довіреність підтверджує лише наявність у працівника СТОВ «Енограй» повноважень на прийняття товару, а не сам факт поставки, що розуміє і сам позивач, зазначаючи про це в апеляційній скарзі. Факт часткової оплати за договором не є підтвердженням факту відвантаження та передачі товару у власність СТОВ «Енограй», а свідчить про наявність попередньої оплати за товар, який не був поставлений.

У запереченнях на відзив відповідача проти апеляційної скарги позивач наводить такі ж самі доводи та аргументи, що викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 20.05.2021 року апеляційним судом на підставі ст. ст. 13, 118 ГПК України залишено без розгляду клопотання представника позивача про виклик свідка, з огляду на те, що вказане клопотання з процесуальних питань подані заявником після закінчення призначеного судом строку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 грудня 2017 року між ТОВ «Виноград-Одеса» (продавець) та СТОВ «Енограй» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 7/17, згідно з п. 1.1 якого в порядку та на умовах даного договору продавець зобов`язався продати узгоджений сторонами товар: саджанці винограду, що прищеплені на філоксеростійкій підщепі (сорт Бієрланд`єрі Ріпарія Кобер 5ББ), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити даний товар.

Умовами п.п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 визначено, що кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортимент і т.і.) узгоджуються сторонами шляхом підписання специфікації, яка з моменту підписання стає невід`ємною частиною даного договору; покупець здійснює попереднє замовлення товару і частково оплачує його за домовленістю; товар буде вирощуватися під нього протягом 2018 року і буде поставлений (відвантажений) покупцю восени 2018 року, але не пізніше 20 листопада 2018 року; перша частина оплати буде потрачена на витратні матеріали для виконання зобов`язань покладених на продавця.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 договору, ціна даного договору визначена на підставі специфікації, підписаної сторонами і складає 576 250 грн., що еквівалентно 20 686,82 доларів 82 цента по курсу Національного Банку України на 22.12.2017 року (2785,59 гривень за 100 доларів США); товар, що постачається згідно з даним договором, оплачується покупцем на наступних умовах: - 1 частина оплати у вигляді авансу за товар у розмірі 170 000 грн. оплачується покупцем до 27.12.2017; - решта частини оплати в сумі 406 250 грн. оплачується покупцем під час відвантаження товару зі складу продавця, або може сплачуватися частинами за домовленістю між сторонами до моменту відвантаження товару зі складу.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 договору передача товару здійснюється на складі продавця за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м «Червоний хутор», вул. Новоселів, 16-а; транспортування товару зі складу продавця здійснюється покупцем за його рахунок.

Пунктом 4.4 даного договору встановлено, що факт передачі товару від продавця покупцеві оформлюється товарною накладною або актом приймання-передачі, які підписують уповноважені особи в день передачі товару. Товар переходить у власність покупця у момент передачі на складі продавця. Пунктом 6.1 договору визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, виниклих згідно даного договору.

Згідно з специфікацією, яка є додатком № 1 до договору № 7/17 від 22.12.2018, відповідно до п. 1.2 договору сторони узгодили асортимент і ціну товару, який позивач мав поставити відповідачу, а саме наступні сорти прищеплених саджанців: - «Кишмиш Велес» у кількості 3350 шт, вартістю 117 250 грн.; - «Рубіновий Ювілей» у кількості 4550 шт., вартістю 136 500 грн.; - «Байконур» у кількості 3650 шт., вартістю 182 500 грн.; - «Анюта» у кількості 1500 шт., вартістю 45000 грн.; - «Століття» (рос. «Столетие») у кількості 1900 шт., вартістю 95000 грн., загалом у кількості 14 950 шт. на загальну суму 576 250 грн.

Додатковою угодою № 1 від 11.05.2019 до даного договору сторони домовилися, зокрема, пункти 1.4, 2.3 договору викласти в наступній редакції: «п. 1.4 Товар буде вирощуватися виключно для покупця протягом 2018 року і буде поставлений (відвантажений) покупцю восени 2018 року, але не пізніше 20 листопада 2018 року. У випадку, якщо покупець не забере товар зі складу продавця у визначений у даному пункті строк, то продавець не гарантує 100% приживлюваність товару.

п. 2.3. Покупець сплачує, зазначену в п. 2.1 ціну договору, продавцю у наступні строки та порядку: 2.3.1. - 1 частина оплати у вигляді авансу за товар у розмірі 100 000 грн. оплачується покупцем до 27.12.2017; 2.3.2 - решта частини оплати в сумі 476 250 грн., що еквівалентно 17 096,92 дол. США по курсу Національного Банку України на 22.12.2017 року (2785,59 гривень за 100 доларів США) сплачується покупцем в день відвантаження товару зі складу продавця і підписання сторонами акту приймання-передачі товару, але у будь-якому випадку не пізніше 30 липня 2019 року (включно).

Також сторони домовились доповнити розділ 5 договору пунктом 5.5 у наступній редакції: «у разі порушення терміну оплати, зазначеного в п. 2.3 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.».

Претензією від 18.11.2020 позивач повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості у розмірі 476 250 грн. за поставлені відповідно до договору № 7/17 від 22.12.2017 ще у травні 2019 року на підставі довіреності № 20 від 15.05.2019 виноградні саджанці на загальну суму 576 250 грн. та виклав вимогу виконати зобов`язання за зазначеним договором та перерахувати в строк до 30.11.2020 на його поточний рахунок суму простроченої основної заборгованості у вказаному розмірі, попередивши, що у разі незадоволення заявлених у даній претензії вимог буде вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, з урахуванням пені, індексу інфляції, трьох відсотків річних, судових витрат та витрат на професійну правову допомогу.

Відповідач залишив вказану претензію без відповіді та задоволення, у зв`язку з чим у січні 2021 року ТОВ "Виноград-Одеса" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до СТОВ "Енограй" про стягнення 408 766,17 грн., з яких: 301 250 грн. основного боргу, 13 296,26 грн. 3% річних, 94 219,91 грн. пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору купівлі-продажу №7/17 від 22.12.2017 щодо оплати у повному обсязі поставленого у травні 2019 року товару у встановлений строк.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що на умовах та в порядку, передбаченими зазначеним договором та специфікацією до нього, у кількості, асортименті та за ціною, визначеними у специфікації, він поставив відповідачеві 14 950 шт. виноградних саджанців на загальну суму 576 250 грн., які були отримані співробітником СТОВ "Енограй" ще у травні 2019 на підставі довіреності № 20 від 15.05.2019, проте відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору здійснив оплату товару лише частково у розмірі 275 000 грн., заборгованість становить 301 250 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 5.5 договору 94 219,91 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 13 296,26 грн. річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих за період з 31.07.2019 по 25.12.2020.

Відмовляючи у задоволенні позову господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів передачі товару від продавця покупцю, а саме товарної накладної або акту прийому-передачі, відповідно до покупця не перейшло право власності на товар. Довіреність № 20 від 15 травня 2019 року не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. 76, 77 ГПК України передачі товару від продавця покупцю відповідно до умов п. 4.4. договору. Також, судом не прийнято до уваги аргументи позивача про те, що факт часткової оплати товару відповідачем є доказом отримання товару останнім, оскільки відповідна часткова оплата вартості товару, за умовами договору, здійснювалась відповідачем в якості авансу. Враховуючи не доведення позивачем належними та допустимими доказами факту передання товару відповідачу відповідно до умов договору, у відповідача не виникло право власності на товар та не виникло грошове зобов`язання щодо остаточної оплати вартості товару.

Апеляційний суд в цілому погоджується з правомірним висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених ТОВ "Виноград-Одеса" позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У частині другій статті 4 ГПК України зазначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечене законом, зокрема статтею 15 ЦК України. Перелік способів захисту порушеного права та/або інтересів визначений у статті 16 ЦК України та не є вичерпним.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Визначені умовами договору № 7/17 від 22.12.2017 дії сторін (передача продавцем товару покупцеві за товарною накладною або актом приймання-передачі, прийняття товару покупцем) відповідають змісту правовідносин за договором поставки.

Отже, як встановлено судом апеляційної інстанції, спірні правовідносини між сторонами у справі щодо стягнення заборгованості з оплати поставленого товару є правовідносинами з поставки товарів, а зазначений договір за своєю правовою природою є договором поставки, як різновид договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 662, статті 663, частини 1 статті 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

З огляду на визначену позивачем підставу позову спірною обставиною у цій справі, яка є предметом дослідження, підлягає встановленню та має значення для правильного вирішення спору у справі, є обставина щодо поставки товару за довіреністю № 20 від 15.05.2019. Як вбачається позивач посилається на реальність здійсненої ним господарської операції з поставки товару відповідачу за цією довіреністю. Натомість відповідач заперечує факт здійснення такої господарської операції та зазначає про неотримання товару за цією довіреністю, вказуючи те, що надана позивачем довіреність дійсно видавалась СТОВ «Енограй» під майбутню поставку із розрахунку, що така поставка нарешті буде виконана, але ця довіреність підтверджує лише наявність у працівника СТОВ «Енограй» повноважень на прийняття товару, а не сам факт поставки.

Досліджуючи цю обставину, судом установлено, що за умовами пункту 4.4 договору, укладеного сторонами, факт передачі товару від продавця покупцеві оформлюється товарною накладною або актом приймання-передачі, які підписують уповноважені особи в день передачі товару. Товар переходить у власність покупця у момент передачі на складі продавця.

Відповідно до визначення термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже за загальним правилом належним фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, товарної накладної або акту приймання-передачі товару, підписаних уповноваженими представниками сторін, якими відповідно до умов п. 4.4 договору повинен оформлюватись факт передачі товару від продавця покупцеві, і які можуть бути беззаперечними доказами факту поставки товару, позивачем до суду не подано і таких документів у справі не міститься.

Водночас, колегія суддів враховує, що у разі відсутності первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Такий факт повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства.

У зв`язку з цим необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції досліджує належним чином умови укладеного між сторонами договору № 7/17 від 22.12.2017, зокрема щодо предмета договору та порядку приймання-передачі товару, визначені у розділах 1, 4 договору.

За змістом п.п. 1.3, 1.4, 1.5 договору в редакції додаткової угоди № 1 до нього, покупець здійснює попереднє замовлення товару і частково оплачує його за домовленістю; товар буде вирощуватися виключно для покупця протягом 2018 року і буде поставлений (відвантажений) покупцю восени 2018 року, але не пізніше 20 листопада 2018 року; перша частина оплати буде потрачена на витратні матеріали для виконання зобов`язань покладених на продавця.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 договору передача товару здійснюється на складі продавця за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м «Червоний хутор», вул. Новоселів, 16-а; транспортування товару зі складу продавця здійснюється покупцем за його рахунок.

Пунктом 4.4 даного договору встановлено, що факт передачі товару від продавця покупцеві оформлюється товарною накладною або актом приймання-передачі, які підписують уповноважені особи в день передачі товару. Товар переходить у власність покупця у момент передачі на складі продавця.

Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).

За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Разом з тим, належних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що покупець надсилав продавцю попереднє замовлення на товар за договором, що продавцем дійсно вирощувався виключно для покупця протягом 2018 року визначений договором товар, а саме сорти прищеплених саджанців винограду: - «Кишмиш Велес»; - «Рубіновий Ювілей»; - «Байконур»; - «Анюта»; - «Століття» (рос. «Столетие») у кількості 14 950 шт., що продавець витрачав грошові кошти на витратні матеріали для виконання покладених на нього договором зобов`язань, що зазначений товар зберігався на складі продавця, що відбувалася реальна здача-прийняття товару за спірною довіреністю у пункті поставки і в якому порядку, хто саме здійснював перевезення вантажу від продавця до покупця та якими засобами, що при цьому оформлювалася товарно-транспортна накладна на перевезення товару, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься. З`ясувавши зазначені обставини, за відсутності належно оформлених первинних документів, що могли б підтвердити спірну поставку товару, колегія суддів вважає, що неможливо дійти однозначного висновку про доведеність поставки товару за спірною довіреністю. При цьому, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що сама по собі довіреність № 20 від 15.05.2019 підтверджує лише наявність у представника СТОВ «Енограй» повноважень на прийняття товару, а не сам факт поставки.

Крім того, обставини реальної поставки товару за спірним договором можуть підтверджуватися також документам податкового обліку обох сторін (продавця та покупця), хоча колегія суддів враховує, що самі лише податкові накладні та декларації сторін (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 Цивільного кодексу України, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Відповідно до пункту 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 14.1.181. статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. Датою виникнення права на податковий кредит визначається як дата списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або дата надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів (послуг).

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Отже основою податкового обліку є первинні документи по відображенню господарчих операцій.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

Сама по собі відсутність первинних документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Отже, як уже зазначалося, самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Водночас, і таких документів позивачем до суду не подано і в матеріалах справи не міститься.

Також колегія суддів не бере до уваги викладене в апеляційній скарзі твердження позивача, що фактичне волевиявлення відповідача щодо часткової оплати товару є достатнім для підтвердження факту отримання від позивача відповідного товару, так як у разі його не поставки відповідач не мав підстав здійснювати відповідну оплату.

Так, судом установлено, що такий спосіб платежу як передоплата був встановлений умовами п.п. 1.3, 1.5, 2.3 договору і відповідач стверджує, що здійснював саме часткову попередню оплату на виконання умов договору. Отже факт часткової оплати за договором не є підтвердженням факту відвантаження та передачі товару у власність СТОВ «Енограй», а свідчить про наявність попередньої оплати за товар.

Стосовно доводів скаржника про не урахування місцевим судом того, що обов`язок відповідача оплатити в день відвантаження товару, але не пізніше 30 липня 2019 року (включно) є безумовним, колегія суддів зазначає таке.

Надавши свою довільну оцінку строку виконання договору, позивач зосередив увагу виключно на крайній даті оплати, не звернувши при цьому увагу на наведену у відповідному пункті умову договору, а саме: «п. 2.3.2. Решта частини оплати в сумі 476 250 грн., що еквівалентно 17 096,92 дол. США по курсу Національного Банку України на 22.12.2017 року (2785,59 гривень за 100 доларів США) сплачується покупцем в день відвантаження товару зі складу продавця і підписання сторонами акту приймання-передачі товару, але у будь-якому випадку не пізніше 30 липня 2019 року (включно).».

Тобто, обов`язок оплати товару не є безумовним, оскільки поставлений у залежність від факту відвантаження товару зі складу продавця та факту підписання сторонами акту приймання-передачі товару. Водночас, належних доказів настання жодної із вказаних обставин позивачем до суду не подано і в справі не міститься, а відтак строк оплати не настав.

Крім того колегія суддів враховує, що відповідно до визначення термінів, наведених у ст. Закону України «Про охорону прав на сорти рослин», сорт рослин - окрема група рослин (клон, лінія, гібрид першого покоління, популяція) в рамках нижчого із відомих ботанічних таксонів (рід, вид, різновидність) незалежно від того, чи задовольняє вона умови виникнення правової охорони; поширення сорту - комерційне розповсюдження посадкового матеріалу - матеріального носія сорту, занесеного до Реєстру сортів рослин України.

Статтею 38 вказаного Закону встановлено, що право на поширення сорту в Україні виникає з дня прийняття рішення про державну реєстрацію майнового права інтелектуальної власності на поширення сорту. Щодо сортів родів і видів, не віднесених до переліку родів і видів, сорти яких проходять експертизу на придатність сорту для поширення, що затверджується Компетентним органом, рішення про державну реєстрацію прав на сорт є одночасно рішенням про державну реєстрацію сорту. Власник майнового права інтелектуальної власності на поширення сорту має право передати своє право на поширення сорту на підставі договору будь-якій особі.

Сорти, не внесені до Реєстру сортів рослин України, забороняється поширювати в Україні, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, як вбачається з наявних у справі доказів, поданих відповідачем в обґрунтування своїх заперечень проти позову, визначені специфікацією сорти винограду: «Кишмиш Велес», «Рубіновий Ювілей», «Байконур», «Анюта», «Століття» (рос. «Столетие»), які за умовами договору мали бути поставлені позивачем відповідачеві, не внесені до Реєстру сортів рослин України, а тому позивач взагалі не мав права їх продавати в Україні.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника в цій частині не приймається до уваги.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування правильного рішення місцевого суду відсутні, а тому воно має бути залишено без змін з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 01 березня 2021 року у справі № 923/49/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноград-Одеса" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21.05.2021.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.