УХВАЛА

14 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 922/4277/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Чумака Ю. Я., Уркевича В. Ю.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської міської ради

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 (колегія суддів: Пушай В.І. - головуючий, Попков Д.О., Пелипенко Н.М.)

за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2

до: 1) Харківської міської ради,

2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради,

3) Фізичної особи-підприємця Ліман Євгенії Василівни,

4) ОСОБА_1 ,

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна

за участю:

прокурора: Збарих С.М. (посвідчення),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 (далі - прокурор) звернувся до Харківської міської ради (далі - відповідач-1), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - відповідач-2), Фізичної особи-підприємця Ліман Євгенії Василівни (далі - відповідач-3), ОСОБА_1 (далі - відповідач-4) з позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати п.61 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 01.06.2018 № 5576-В-С, укладений між Управлінням Харківської міської ради та ФОП Ліман Є.В., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 814;

- витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Харкова нежитлові приміщення підвальної частини № 1-:-15, загальною площею 200,2 кв.м, які розташовані в будинку літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_1 .

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення та договір є незаконними, оскільки вони вчинені з порушенням вимог законодавства в частині визначення способу приватизації органом місцевого самоврядування шляхом викупу без проведення конкурсу.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.05.2020 (суддя Жельне С.Ч.) в позові відмовлено.

Свій висновок суд мотивував тим, що продаж об`єктів малої приватизації мав бути здійснений виключно шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж), у виняткових випадках такий продаж може бути проведено шляхом викупу в разі здійснення орендарем невід`ємних поліпшень орендованого майна, проте суд встановив нездійснення ФОП Ліман Є.В. поліпшень спірного нерухомого. Разом з тим, суд дійшов висновку, що у цьому спорі належить застосувати окремі рішення ЄСПЛ щодо «мирного володіння майном», «належного урядування», «пропорційності втручання держави у мирне володіння майном» і оскільки порушення були допущені уповноваженим державою органом, то підстав покладати на власника майна ризики несприятливих наслідків таких порушень немає.

2.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 вказане рішення суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано пункт рішення ради, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, в частині вимог про витребування нежитлових приміщень відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідач-1 та відповідач-2 недотрималися процедури приватизації об`єктів комунальної власності, а саме вимог статті 182 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)"; висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи і оцінювати необхідно також дії скаржника, а не тільки органів держави.

Щодо вимог про витребування нежитлових приміщень апеляційний суд зазначив, що посилання прокурора як на підставу для задоволення своїх вимог на ст.388, ч. 2 ст.328 Цивільного кодексу України є передчасними, заявляючи цю позовну вимогу прокурор мав зазначити орган, в особі якого територіальна громада розпоряджається таким майном, тобто, Харківську міську раду. Проте, він просить повернути спірне майно на користь територіальної громади м. Харкова взагалі. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що прокурор не позбавлений права звернутися до суду з іншою позовною заявою про витребування майна, яке було незаконно приватизовано відповідачем-3 та відчужено в подальшому відповідачу-4.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 903/206/19 щодо можливості викупу спірних нежитлових приміщень, від 29.10.2019 у справі № 905/2236/18 щодо неможливості відповідати особи за помилки органів державної влади, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.

4. Мотивувальна частина

4.1. Відповідно до приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч.1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

4.2. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою відповідача-1 стали положення пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, згідно з якими скаржник стверджував про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.10.2019 у справі № 905/2236/18, від 24.06.2020 у справі № 903/206/19.

Так, з постанови Верховного Суду від 29.10.2019 у справі № 905/2236/18 вбачається, що фактичні обставини у вказаній справі, які сформували зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, не є подібними до тих фактичних обставин, що склалися між сторонами у справі, що переглядається у касаційному порядку, оскільки у справі № 905/2236/18 встановлено, що на момент прийняття рішення про приватизацію орендованого майна шляхом викупу та укладення договору купівлі-продажу орендарем було здійснено та сплачено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна.

Натомість у справі, що розглядається, суди не встановили, що ФОП Ліман Є.В. здійснювалися поліпшення орендованого нею майна.

У справі № 903/206/19, на яку скаржник посилається в касаційній скарзі, Верховний Суд постановою від 24.06.2020 скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про скасування рішення міської ради про відчуження майна шляхом викупу, визнання недійсним приватизаційного договору та зобов`язання повернути нежитлове приміщення у комунальну власність, та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зокрема, для надання оцінки аргументам орендаря про наявність у нього переважного права на викуп орендованого майна через здійснення поліпшення цього майна на більш ніж 25 % його ринкової вартості, дослідження обставин проведення такого поліпшення, та в залежності від встановленого - з`ясування обставин порушення приватизаційного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення та при укладенні спірного договору.

Отже, зазначені постанови Верховного Суду ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто справи №905/2236/18, №903/206/19 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

4.3. Харківська міська рада в касаційній скарзі посилалась також на те, що апеляційним судом не враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц зробила такі висновки щодо представництва прокурора у цій справі.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Водночас у справі № 922/4277/19, що розглядається, суди не встановили порушення ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у суді, оскільки, відкриваючи провадження у цій справі, суди встановили відповідність поданої прокурором заяви вимогам ГПК України і не знайшли підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження. Тобто жодних недоліків цієї заяви, зокрема, в частині представництва прокурором інтересів держави в суді, суди не встановили.

Таким чином, правовідносини у наведених справах не є подібними.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом в ухвалах від 19.02.2021 у справі № 922/484/20 та від 03.03.2021 у справі № 922/3890/19 , від 18.03.2021 у справі № 922/527/20.

4.4. Відповідно до п.5 ч.1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За вказаних обставин, оскільки висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, згідно з п.5 ч.1 ст.296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження, відкритого на підставі п.1 ч.2 ст.287 ГПК України.

4.5. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі № 922/4277/19 закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Ю.Я. Чумак

В.Ю. Уркевич