РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2021Справа № 910/2709/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальності «ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ «ЕКО-СЕРВІС» (проспект Науки, буд. 42/1, корпус 10, офіс 17, м. Київ, 03028) до Приватного підприємства «ІНТЕРКОМ» (вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013) про стягнення 275 000,00 грн.,

без повідомлення (виклику) сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальності «ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ «ЕКО-СЕРВІС» (далі - позивач, ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС») звернулось до Господарського суду міста Києва (далі - суд) з позовною заявою до Приватного підприємства «ІНТЕРКОМ» (далі - відповідач, ПП «ІНТЕРКОМ») про стягнення 275 000,00 грн. попередньої оплати за Договором № 25/08-20 від 25.08.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежаним виконанням відповідачем умов вищезазначеного договору в частині своєчасного виготовлення та передачі оплаченої позивачем продукції, у зв`язку з чим, ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» просить суд стягнути з ПП «ІНТЕРКОМ» суму попередньої оплати у розмірі 275 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від заявлених позовних вимог, що становлять 27 500,00 грн.

23.02.2021 автоматизованою системою документообігу Господарського суду міста Києва області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер 910/2709/21, справу передано на розгляд судді Демидову В.О.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Демидова В.О., ухвала виноситься у перший робочий день - 05.03.2021.

Ухвалою суду від 05.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2709/21 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву, оформлений відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також всі докази, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити направлення позивачу копії відзиву на позов та доданих до нього документів, а докази на підтвердження такого направлення разом з відзивом надати суду.

Також, відповідача було попереджено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої статті 178 ГПК України.

Позивачу було запропоновано подати відповідь на відзив та письмові пояснення стосовно Договору № 25/08-20 від 25.08.2020 в частині відомостей, вказаних в розділі «Юридичні адреси, банківські реквізити сторін», а саме: «Замовник: Корпорація «ЕНЕРГОРЕСУРС-ІНВЕСТ», та яке відношення вказана юридична особа має до договору, сторонами якого вказані ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» та ПП «ІНТЕРКОМ».

Копії вказаної ухвали суду були надіслані сторонам за адресами, зазначеними у позивній заяві, що кореспондуються із даними, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду, представником позивача 22.03.2021 були надані відповідні письмові пояснення від 11.03.2021 № 1103/1, згідно з якими, назва замовника: «Корпорація «ЕНЕРГОРЕСУРС-ІНВЕСТ» в Договорі № 25/08-20 від 25.08.2020 була вказана помилково, оскільки договір готувався по шаблону. Однак, всі інші реквізити сторін вказані вірно та належать сторонам, по яких їх можна ідентифікувати.

Однак, копія ухвали суду від 05.03.2021, надіслана на юридичну адресу відповідача: вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013 (поштове відправлення за № 387), була повернута до суду 20.04.2021 із зазначенням підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» причини повернення: «за закінченням терміну зберігання».

Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із частиною четвертою статті 89 ЦК України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом..

Частиною першою статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Пунктом 5 частини шостої статті 242 ГПК України встановлено, що день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Отже, у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. За змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18).

Таким чином, сам лише факт неотримання поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 44/227-б).

Згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відтак, відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з ухвалою суду у дійсній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень та отримати копію ухвали на поштовому відділенні зв`язку.

Враховуючи вищевикладене та факт направлення судом ухвали на офіційну адресу відповідача у справі та повернення вказаної ухвали із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», суд доходить висновку про належне повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 910/2709/21 та встановлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

Відзиву на позовну заяву, доказів, що підтверджують заперечення проти позову та направлення відзиву позивачу, будь яких заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило.

Відповідач у справі не повідомляв суд про намір подати відзив на позовну заяву у більш тривалий строк згідно положень пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України.

Частиною дев`ятою статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, відповідно до частини дев`ятої статті 165 ГПК України.

Згідно з частиною першою статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Частиною восьмою статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами та матеріалами. Відповідач не скористався правом подання до суду відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з позовної заяви, на виконання досягнутих домовленостей позивачем було передано відповідачу для підписання два примірника Договору, підписані позивачем, один з яких відповідач зобов`язувався повернути позивачу підписаним зі своєї сторони.

Змістом вказаного Договору передбачено, що 25.08.2020 між ПП «ІНТЕРКОМ» (далі - Виконавець) та ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» (далі - Замовник) було укладено Договір № 25/08-20 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, Виконавець зобов`язується виготовити та поставити, а Замовник оплатити та прийняти продукцію в асортименті, кількості, по ціні та в терміни згідно специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, загальна сума поставки за даним Договором складає 275 000,00 грн., в тому числі з ПДВ. Ціна складає: виготовлення, упаковку.

Пунктом 2.2. Договору обумовлено, що Замовник здійснює оплату виготовлення Продукції поетапно, а саме: - 50% що складає 137 500,00 грн. банківським переказом на рахунок Виконавця протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання даного Договору; - 50% що складає 137 500,00 грн. по виготовленню Продукції і повідомленню Замовнику.

Термін виконання робіт - 35 календарних днів після отримання Виконавцем авансової (1 етап) оплати. Допускається дострокове виконання робіт (п. 3.1. Договору).

Згідно з п. 3.2. та 3.4. Договору, передача продукції здійснюється згідно накладних і датою поставки продукції вважається дата на накладній.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що поставка Продукції здійснюється замовником на умовах EXW, згідно міжнародних правил щодо тлумачення торгових термінів «Інкотермс-2000».

Відповідно до п. 5.1. Договору, даний Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань, але в будь якому разі до 31 грудня 2020 року.

Додатком № 1 до Договору «Специфікація № 1», в якій зазначено: назву продукції - котушка транспортувальна для шлангів, кількість - 1 шт. та ціну - без ПДВ - 229 166,67 грн., ПДВ - 45 833,33 грн., а всього до сплати (ціна з ПДВ) - 275 000,00 грн.

26.08.2020 позивачем на рахунок Відповідача, відповідно до платіжного доручення № 140, було перераховано грошові кошти у розмірі 275 000,00 грн., із зазначенням платежу: «Оплата за котушку транспортувальна, згідно Договору № 25/08-20 від 25.08.2020 у сумі 229 166,67 грн., ПДВ - 20% 45 833,33 грн.».

Як зазначає позивач, в цей же день 26.08.2020 відповідачем на рахунок позивача було виписано податкову накладну на загальну суму 275 000,00 грн за порядковим номером 37 з описом (номенклатурою) товарів «Котушка транспортувальна для шлангів», яка була зареєстрована відповідачем в Державній податковій службі України за номером , дата реєстрації: 14.09.2020.

Позивач зазначає, що виконав взяті на себе зобов`язання повністю, проте відповідач підписаний примірник Договору не повернув, оплачену позивачем продукції в обумовлений строк не поставив, у зв`язку з чим, 18.01.2021 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу № 1801/1 з пропозицією у семиденний строк повністю повернути отримані грошові кошти попередньої оплати на розрахунковий рахунок позивача.

Однак, відповідач відповіді на вимогу не надав, грошові кошти попередньої оплати на розрахунковий рахунок позивача не повернув, у зв`язку з чим, позивач був змушений звернутись до суду за захистом свої прав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 173 Господарського кодексу України (ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Положення статті 11 ЦК України кореспондуються із положеннями статті 174 ГК України згідно якої, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина перша та третя статті 626 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами першою та другою статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За загальним правилом відповідно до пункту 1 частини першої статті 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини перша та друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою статті 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що на виконання досягнутих домовленостей позивачем було передано відповідачу для підписання два примірника Договору, підписані позивачем, один з яких відповідач зобов`язувався повернути позивачу підписаним зі своєї сторони.

Однак, доказів на підтвердження передачі (надсилання) позивачем відповідачу примірників Договору для підписання суду не надано.

Крім того, в матеріали справи також не надано будь-яких доказів в підтвердження ведення переговорів між сторонами (письмові документи (у тому числі електронні), листи, телеграми, тощо) та доказів досягнення домовленостей про намір чи бажання сторін щодо укладання Договору в майбутньому.

Згідно з частинами першою та другою статті 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом

Позивач в обґрунтування прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції укласти договір посилається на те, що 26.08.2020 відповідачем на рахунок позивача було виписано податкову накладну на загальну суму 275 000,00 грн за порядковим номером 37 з описом (номенклатурою) товарів «Котушка транспортувальна для шлангів», яка була зареєстрована відповідачем в Державній податковій службі України за номером , дата реєстрації: 14.09.2020.

Однак, суд не може погодитись із вказаним доводом позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 (надалі по тексту - ПК України), платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабміну від 29.12.2010 № 1246 (далі по тексту - Порядок № 1246) передбачено, що податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість згідно вимог Податкового кодексу України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Згідно з абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 12 Порядку № 1246 передбачено, що після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДПС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки, зокрема: відповідності податкової накладної та/або розрахунку коригування затвердженому формату (стандарту); чинності кваліфікованого електронного підпису, порядку його накладення та наявності права підписання посадовою особою платника податку таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; реєстрації особи, що надіслала на реєстрацію податкову накладну та/або розрахунок коригування, платником податку на момент складення та реєстрації таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; дотримання вимог, установлених пунктом 192.1 статті 192 та пунктом 201.10 статті 201 Кодексу; наявності помилок під час заповнення обов`язкових реквізитів відповідно до пункту 201.1 статті 201 Кодексу; наявності в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; факту реєстрації/зупинення реєстрації/відмови в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; наявності підстав для зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування; дотримання вимог Законів України «Про електронні довірчі послуги», «Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку.

За результатами перевірок, визначених п. 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (далі - квитанція) (п. 13 Порядку № 1246).

Пунктом 12 Порядку № 1246 передбачено, що квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Примірник квитанції в електронній формі зберігається в ДПС.

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1246, платник податку через електронний кабінет шляхом перегляду в режимі реального часу має доступ до даних Реєстру щодо складених ним чи його контрагентами податкових накладних та/або розрахунків коригування.

Таким чином, позивач мав доступ до зареєстрованих відповідачем податкових накладних. Безпосередньо ж з Єдиного реєстру Замовник (Покупець) може отримати виписку (довідку) про те, що Виконавцем (Продавцем/Постачальником) було зареєстровано податкову накладну.

Із наведених норм податкового законодавства вбачається, що податкова накладна - це електронний документ, який складається платником податку на додану вартість згідно вимог Податкового кодексу України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті), з дотриманням умови щодо електронного підпису уповноваженої платником особи, та надсилається для реєстрації. Підтвердженням реєстрації (прийняття) податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних є квитанція про прийняття податкової накладної.

Однак, позивачем в матеріали справи не було надано квитанції про прийняття (реєстрацію) або інших належних доказів реєстрації податкової накладної № 37 від 26.08.2020 в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як було встановлено, податкова накладна це електронний документ - електронний доказ.

Статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно з приписами статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З врахуванням вищевикладеного, електронний документ повинен мати електронний цифровий підпис.

Згідно частиною першою статті 96 ГПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи.

Частиною другою статті 96 ГПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 ГПК України).

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 ГПК України, дійшов висновку, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, що використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 15.04.2021 у справі № 910/8554/20 .

У контексті наведеного суд зазначає, що надана позивачем у матеріали справи роздруківка електронної податкової накладної (паперова копія) не містить в собі візуальну форму обов`язкового реквізиту - електронного підпису уповноваженої платником особи.

Вказана податкова накладна з відміткою: «Зареєстровано за № . Прийнято. Дата реєстрації: 14.09.2020» не містить посилання на приналежність відмітки про прийняття та реєстрацію відповідному податковому органу.

Приймаючи до уваги викладене, надана позивачем копія податкової накладної не може слугувати належним доказом в підтвердження реєстрації її в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Водночас, суд звертає увагу на те, що надана позивачем у матеріали справи податкова накладена № 37 від 26.08.2020 не містять посилання на її приналежність саме до Договору № 25/08-20 від 26.08.2020, що не може бути оцінено судом як документ, складений на виконання зазначеного договору.

Крім того, слід зазначити, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Проте, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Подібні висновки викладені Касаційним господарським судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

Згідно з частиною сьомою статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з вимогами частини першої статті 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому, частиною восьмою статті 181 ГК України передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Із наданого в матеріали справи примірнику Договору № 25/08-20 від 25.08.2020 вбачається, що він містять лише печатку юридичної особи ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» та підпис його уповноваженої особи: директора Л.О. Сінгаєвська, але не містить ні відбитку печатки ПП «ІНТЕРКОМ», ні підпису уповноваженої особи відповідача, що підтверджувало його згоду з умовами договору та взятими на себе зобов`язаннями.

В листі № 1103/1 від 11.03.2021 представник позивача зазначив, що договір готувався по шаблону, а тому особою, яка його готувала помилково частково не було змінено найменування сторін, а саме помилково було зазначено: «Замовник: корпорація «ЕНЕРГОРЕСУРС-ІНВЕСТ», яка не є стороною договору, проте всі інші реквізити належать сторонам у договорі.

Отже, з наявних матеріалів справи слідує, що ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» було перераховано на банківський рахунок ПП «ІНТЕРКОМ» грошові кошти в розмірі 275 000,00 грн, з призначенням платежу «Оплата за котушку транспортувальна, згідно Договору № 25/08-20 від 25.08.2020 у сумі 229 166,67 грн., ПДВ - 20% 45 833,33 грн.», що підтверджується платіжним дорученням № 140 від 26.08.2020.

Втім, ПП «ІНТЕРКОМ» Договір № 25/08-20 від 25.08.2020 та Специфікацію № 1 не підписало, виготовлення та поставку товару ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» не здійснило.

При цьому, суд вказує, що доказів, які б свідчили про протилежне станом на час розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Крім того, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що в момент перерахування ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» грошових коштів на рахунок ПП «ІНТЕРКОМ» правова підстава була відсутня.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимога про повернення суми попередньої оплати мотивовані невиконанням відповідачем договірних зобов`язань та застосування до відносин наслідки порушення договірних зобов`язань.

Однак, суд, дослідивши надані в матеріали справи докази, не може погодитись із вірністю вибраного правового обґрунтування спірних відносин, зазначеного у позовній заяві, з огляну на наступне.

Згідно із частиною першою статті 162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Зокрема, в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд з цим висновком погоджується і вважає його застосовним у даній справі, з огляду на що, згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Так, частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Верховний Суд, розглядаючи справу №757/16163/17, у постанові від 17.04.2019 наголосив на характерні для кондикції ознаки, які свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондиція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

За змістом статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статті 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

З огляду на те, що Договір № 25/08-20 від 25.08.2020 між сторонами укладено не було, відповідач є таким, що набув та зберігає майно (грошові кошти) позивача за відсутності правової підстави.

Отже за відсутності факту існування будь яких правовідносин між ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» та ПП «ІНТЕРКОМ», які б передбачали необхідність перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача, за таких обставин, останній зобов`язаний був повернути безпідставно отримані кошти одразу після їх отримання без належної правової підстави.

Приписами частини другої статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що 18.01.2021 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу № 1801/1 у семиденний строк повністю повернути отримані грошові кошти попередньої оплати на розрахунковий рахунок Замовника.

Водночас, суд вказує, що відповіді на зазначену вимогу в матеріалах справи не міститься, докази, щоб свідчили про повернення коштів в сумі 275 000,00 грн. також в матеріалах справи відсутні.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статтей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, відповідач не спростував доводів позивача, та не надав доказів, щоб свідчили про протилежне, то за таких підстав, суд дійшов висновку, про існування заборгованості ПП «ІНТЕРКОМ» перед ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» у вигляді безпідставно набутих коштів в розмірі 275 000,00 грн. У зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими, документально підтвердженими, а відтак, такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 4 125,00 грн. та витрат, сплачених адвокату за надання професійної правничої допомоги у розмірі 27 500,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини першої статті 123 ГПК України).

Положеннями статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 129 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем у встановлений статтею 129 ГПК України строк подано, зокрема, Договір про надання правової допомоги № 150121 від 15.01.2021 (витяг) (далі - Договір № 150121 від 15.01.2021), укладений між адвокатом Синчанським А.О. (далі - Адвокат) та ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» (далі - Клієнт).

За умовами пункту 1 Договору № 150121 від 15.01.2021, Адвокат бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу щодо представництва інтересів та захисту прав Клієнта стосовно стягнення суми попередньої оплати в розмірі 275 000,00 грн. з Приватного підприємства «ІНТЕРКОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 31512633), а Клієнт зобов`язується оплатити Адвокату гонорар, а також витрати, необхідні для виконання своїх обов`язків за цим договором.

Відповідно до пункту 2 Договору № 150121 від 15.01.2021, Клієнт надає Адвокату право представляти інтереси Клієнта без будь-яких обмежень у Господарському суді м. Києва з наданням Адвокату всіх прав наданих законом, включаючи, але не обмежуючись правом: сплачувати судовий збір, подавати (підписувати) заяви, скарги, претензії, позовні заяви, зустрічні позовні заяви, зміни, доповнення та уточнення до них; подавати (підписувати) відповіді, відзиви, заперечення та пояснення; змінювати предмет або підставу позову, зменшувати або збільшувати позовні вимоги, укладати мирові угоди; оскаржувати рішення, ухвали та постанови судів системи судоустрою України всіх спеціалізацій та інстанцій, подавати апеляційні та касаційні скарги, знайомитись з матеріалами справи, робити з них виписки та знімати копії, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, одержувати копії усіх рішень, ухвал та постанов судових органів, отримувати накази, виконавчі листи на руки, а також користуватись іншими процесуальними правами наданими стороні (представнику, учаснику, тощо) Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кримінальним процесуальним кодексом України; засвідчувати вірність оригіналам копій документів та витягів з них.

Пунктом 12 Договору № 150121 від 15.01.2021 передбачено, що Зміст цього Договору є предметом адвокатської таємниці (ст. 22 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»), а текст конференційним за виключенням повноважень, наданих Адвокату Клієнтом для виконання доручення.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись Главою 52 ЦК України;

- як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. (Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 пункт 5.33., пункт 5.36.).

Відтак, розмір адвокатського гонорару, порядок його обчислення та сплати має бути чітко прописаний в Договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Як вбачається зі змісту наданого Договору № 150121 від 15.01.2021 він не містить ні фіксованого розміру, ні порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, які обов`язково мають визначатись в договорі про надання правової допомоги.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Слід зазначити, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем також було долучено до матеріалів справи: копію ордера серії КВ № 391857 від 15.01.21, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 4225 від 21.08.2018, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 15.01.2021 про сплату ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» 27 500,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що надані позивачем документи на підтвердження понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги, зокрема, на суму 27 500,00 грн., не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Проте, позивачем до позовної заяви не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), тощо.

Відсутність документального підтвердження надання адвокатом послуг правничої допомоги (акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) або звіту про надані та прийняті послуги, підписаних сторонами, з зазначенням переліку фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та посиланням на документоване підтвердження зазначеного), є підставою для залишення без задоволення заяви про відшкодування таких витрат.

За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, у рішеннях від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові КГС ВС від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 Верховний Суд звернув увагу, що визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У цій же постанові ВС вказав, що суд визначає орієнтовну вартість послуг адвоката з урахуванням конкретних обставин справи, кваліфікації та досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 14.11.2019 по справі № 826/15063/18, судам при вирішенні питання про розмір гонорару слід досліджувати факт підписання адвокатом процесуальних та інших документів, участь в судових засіданнях, надання консультацій по справі та інші обставини, наявність договорів та узгоджених сторонами актів виконаних робіт.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи будь якого документального підтвердження чи опису наданих адвокатом послуг, при визначенні розумного розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд приймає до уваги, що позовна заява від 17.02.2021 № 1702/1 (на 7 (семи) аркушах) була складена та надіслана відповідачу Адвокатом Синчанським С.О., що підтверджується підписом Адвоката на позовній заяві та на описі вкладення у цінний лист № 610.

Крім того, судом прийнято до уваги, що вимога від 18.01.2021 № 1801/1 про повернення сплачених грошових котів попередньої оплати (на 2 (двох) аркушах) також була складена та надіслана на адресу відповідача Адвокатом Синчанським С.О., що підтверджується підписом Адвоката на вказаній вимозі та на описі вкладення у цінний лист № 840.

Також, на вимогу ухвали суду від 05.03.2021, суду було надано письмові пояснення від 11.03.2021 № 1103/1 (на 1 (одному) аркуші), складені та підписані Синчанським С.О .

Враховуючи наведене, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду представником позивача документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

Відповідно до частини другої статті 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у такому розмірі: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання юридичною особою позову майнового характеру становить 4 125,00 грн.

ТОВ «ІК «ЕКО-СЕРВІС» при зверненні до суду з позовною заявою було сплачено судовий збір в розмірі 4 125,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 202 від 12.02.2021. Вказана сума судового збору була зарахована до спеціального фонду держаного бюджету України, що підтверджується відповідною Випискою від 15.02.2021, яка міститься в матеріалах справи.

Пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України передбачено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу у разі задоволення позову покладаються на відповідача (пункт 1 частини четвертої статті 129 ГПК України).

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 4 125,00 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи, у вигляді витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ІНТЕРКОМ» (вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013; ідентифікаційний код юридичної особи: 31512633) на користь Товариства з обмеженою відповідальності «ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ «ЕКО-СЕРВІС» (проспект Науки, буд. 42/1, корпус 10, офіс 17, м. Київ, 03028; ідентифікаційний код юридичної особи: 41495614) грошові кошти у розмірі 275 000,00 грн. (Двісті сімдесят п`ять тисяч гривень, 00 копійок) та судовий збір у розмірі 4 125,00 грн. (Чотири тисячі сто двадцять п`ять гривень, 00 копійок).

3. Стягнути з Приватного підприємства «ІНТЕРКОМ» (вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013; ідентифікаційний код юридичної особи: 31512633) на користь Товариства з обмеженою відповідальності «ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ «ЕКО-СЕРВІС» (проспект Науки, буд. 42/1, корпус 10, офіс 17, м. Київ, 03028; ідентифікаційний код юридичної особи: 41495614) 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень, 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів підпункту 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 18.05.2021.

Суддя В.О.Демидов