ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2617/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури Коломійчук І.О. за посвідченням від 21.12.2020 року № 058842;

від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса Шовенко К.С. в порядку самопредставництва на підставі витягу з ЄДРЮОФОПГО;

від Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон Апальков В.В. за ордером від 06.10.2020 року серія ОД № 420093.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року, м. Одеса, суддя Гут С.Ф., повний текст рішення складено та підписано 21.01.2021 року

у справі № 916/2617/20

за позовом Керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області, м. Подільськ Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон

про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У вересні 2020 року Керівник Котовської місцевої прокуратури Одеської області, м.Подільськ Одеської області в інтересах держави в особі Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, с. Писарівка Кодимського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон, в якій просив суд:

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 206,094 га, що знаходиться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, с. Писарівка Кодимського району Одеської області вартістю 5821057,41 грн. та повернути їх Писарівській сільській раді Кодимського району Одеської області, с. Писарівка Кодимського району Одеської області за актом приймання-передачі;

- стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон на користь держави в особі Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, с.Писарівка Кодимського району Одеської області шкоду у розмірі 282068,49 грн.;

- відшкодувати прокуратурі Одеської області сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон використовує земельні ділянки загальною площею 206,94 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, які не надані у власність, розташованих на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами населеного пункту, шляхом обробітку родючого шару ґрунту сільськогосподарською технікою, без правоустановчих документів, з огляду на що прокурор вважає, що такі земельні ділянки мають бути повернуті відповідачем сільській раді, а також має бути відшкодована відповідна шкода.

03.12.2020 року протокольною ухвалою Господарським судом Одеської області було задоволено клопотання Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м.Кодима Подільського району Одеської області від 03.12.2020 року вх. № 32370/20 про заміну у справі № 916/2617/20 позивача правонаступником, замінено Писарівську сільську ради Кодимського району Одеської області, с. Писарівка Кодимського району Одеської області було замінено на Кодимську міську раду Подільського району Одеської області, м.Кодима Подільського району Одеської області

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі №916/2617/20 (суддя Гут С.Ф.) у задоволенні позову Котовської місцевої прокуратури Одеської області, м. Подільськ Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн. відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи прокурором не було надано доказів самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок на момент подачі позову, оскільки, на думку суду першої інстанції, посилання позивача лише на акт обстеження, який був складений більше ніж за півроку до звернення до суду із заявленим позовом та не був прийнятий судом як належний доказ, який підтверджує самовільне зайняття відповідачем на момент звернення прокурора до суду з даним позовом спірних земельних ділянок площею 206,094 га, які знаходяться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту) не є достатнім для задоволення позову. До того ж, суд першої інстанції вказав, що ним не було встановлено обставин, які б вказували на те, що спірні земельні ділянки використовує саме відповідач і протягом всього періоду, за який нарахована шкода, та якими саме доказами підтверджені ці обставини, оскільки жодних правовстановлюючих документів, які підтверджували б право комунальної власності на спірні земельні ділянки, зокрема, дані про державну реєстрацію такого права комунальної власності, із якою діюче законодавство пов`язує виникнення такого права власності позивачем додано не було. Враховуючи наведене вище, Господарський суд Одеської області зазначив, що у даному випадку відсутні підстави для висновку про самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, оскільки саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не може бути достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття, а тому позовна вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки безпідставна і необґрунтована.

Поряд з цим, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вважає, що вимога про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 282068,49 грн. також не підлягає до задоволення, оскільки у даному випадку спірна земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, з того приводу, що об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Таким чином, на думку суду, розмір заявлених до стягнення позовних вимог є недоведеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 повністю та прийняти нове рішення про задоволення позову Керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області, м. Подільськ Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема вимог ст. 122, 124, 126, 212, п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність факту самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок на момент подачі позову та що кадастровий номер жодної iз спірних земельних ділянок не визначений, місце розташування на місцевості не вказано, що позбавляє можливостi вiдрiзнити спірні земельні ділянки від iнших. Також, на думку прокурора, суд першої інстанції без будь-яких посилань на наявні матеріали справи, помилково зазначив, що спiрнi земельнi дiлянки не перебувають у користуваннi вiдповiдача на теперiшнiй час, що свiдчить про вiдсутнiсть підстав для звiльнення їx останнім.

Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 124, 126 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», скаржник зазначив, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дiї, які свiдчать про фактичне використання земельної ділянки за вiдсутностi вiдповiдного рiшення органу виконавчої влади чи органу мiсцевого самоврядування про її передачу у власнiсть або надання у користування (оренду) або за вiдсутностi вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дiй, які вiдповiдно до закону є правомiрними.

Тобто, на думку прокурора, будь-якi дiї, направлені на фактичне використання земельної дiлянки без оформлення права власностi на земельну дiлянку або права постiйного користування чи права оренди земельної дiлянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацiю речових прав на нерухоме майно та їx обтяжень», є самовiльним зайняттям земельної ділянки.

Так, як вказує скаржник, з матеріалів, складених Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області вбачається, що виїздом на місце (акт обстеження від 29.01.2020 року № 40-ДК/7/АП/09/01/-20) компетентним органом встановлено факт використання земельних ділянок загальною площею 206,094 га без правовстановлюючих документів, тобто факт самовільного їх використання. Вищезазначені земельні ділянки загальною площею 206,094 га розташовані на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту). Згідно з даними Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; форма власності - комунальна.

Також перевіркою встановлено, що вказані несформовані земельні ділянки загальною площею 206,094 га використовуються Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЧУРІНА+» без жодних правових підстав, оскільки рішень та/або розпоряджень щодо передачі у користування ( оренду) відповідачу земельних ділянок у порядку встановленому ст. 122 Земельного кодексу України органами місцевого самоврядування чи органами виконавчої влади не приймалось, договір оренди на вказану земельну ділянку відсутній, право оренди чи право власності на земельну ділянку в порядку ст. 125, 126 Земельного кодексу України не зареєстровано.

При цьому, матеріали перевірки, складені Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, не оскаржено, внаслідок чого матеріали, якими встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки є чинними.

Водночас, як зауважує прокурор, судом першої інстанції безпідставно, у порушення ст. 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, не прийнято до уваги наявні в матеріалах справи акт обстеження земельної ділянки від 29.01.2020 року № 40-ДК/6/АО/10/01/-20, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.01.2020 року № 40-ДК/7/АП/09/01/-20, протоколи про адміністративне правопорушення від 31.01.2020 року № 40-:ДК/0026П/07/01/-20 з розрахунками розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки (які є чинними на час розгляду справи), що призвело до винесення необґрунтованого рішення.

Разом з тим, скаржник наголосив на тому, що судом першої інстанції не звернуто увагу, на те, що стягнення збитків за користування земельною дiлянкою без правовстановлюючих документiв та стягнення шкоди за самовiльне зайняття земельноi ділянки мають рiзну правову природу та рiзнi методики розрахунку, при цьому, самовiльне зайняття земельних ділянок i є пiдставою для понесення вiдповiдальностi, у тому числі шляхом стягнення шкоди.

Щодо твердження Господарського суду Одеської області, викладеного в оскаржуваному рішенні про відсутність доказів належності спірних ділянок до майна комунальної власності, прокурор в апеляційній скарзі вказав, що земельнi ділянки загальною площею 206,094 га за Державним актом перебували у колективній власності колишнього КСП iм. Мiчурiна, та на даний час на пiдставi п. 21 роздiлу Х Перехiдних положень Земельного кодексу України, перебувають у комунальній власності Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області в силу закону.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини, скаржник вважає, що висновки, викладені у рішенні Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі №916/26/17/20 є помилковими, у зв`язку з чим останній і звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20, справу призначено до судового розгляду.

12.04.2021 року поштою до Південно-західного апеляційного суду від Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області надійшло клопотання, в якому позивач просив суд провести розгляд справи за відсутності його представника.

29.04.2021 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м.Херсон надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що у прохальній частині позову не визначено, які саме земельні ділянки повинні бути звільнені та повернуті за актом приймання-передачі. Визначено лише загальну площу ділянок, їх загальну вартість та територію сільської ради, на якій вони усі разом розташовані. Зі змісту заяв по суті (їх мотивувальних частин) також неможливо встановити, про які саме земельні ділянки йдеться, які саме з них є предметом спору. Так, позивачем визначені лише кадастрові номери земельних ділянок, «поряд з якими» знаходяться спірні земельні ділянки. Встановити таким чином точне місцезнаходження спірних земельних ділянок, їх точні межі неможливо. Площа спірних земельних ділянок в складених Держгеокадастром актах перевірки та протоколах про адмінпорушення, на які посилається позивач, визначена не точно, а орієнтовно, про що зазначено в самих актах і протоколах. Ця обставина не тільки виключає можливість точного визначення спірних земельних ділянок, які підлягають поверненню відповідно до позовних вимог, але і можливість точного розрахунку завданої шкоди, яку намагається стягнути позивач.

Таким чином, на думку відповідача, ані із позову, ані із апеляційної скарги не зрозуміло та неможливо встановити, які саме земельні ділянки є предметом спору. Натомість, у позовах та судових рішеннях про витребування майна повинно бути чітко визначено, яке саме конкретне майно (земельні ділянки) витребовується та повинно бути повернуто. Ці данні повинні бути визначені або вказівкою на кадастрові номери спірних земельних ділянок, або на географічні координати поворотних точок їх меж. Однак, жодні із таких даних позивачем не визначені.

У відзиві відповідач зазначає, що позивач посилається на те, що державними інспекторами Держгеокадастру проводилися перевірки земельного законодавства, внаслідок яких на підставі КУпАП України були складені адміністративні протоколи відносно директора відповідача і матеріали перевірки не були оскаржені. Однак, протоколи та так звані «матеріали перевірки» не підлягають оскарженню, не можуть бути оскаржені. Акти перевірки та адміністративні протоколи не оскаржуються. Жодних обов`язкових до виконання рішень ані відносно Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон, ані відносно директора Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон, зокрема, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, прийнято не було, такі рішення не отримувались та у матеріалах справи відсутні.

Також, як вказує відповідач, позивач (апелянт) обґрунтовує свої вимоги тим, що нібито незаконно використані Товариством з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон

земельні ділянки належали саме Писарівської сільраді на праві комунальної власності. Однак, правовий статус (належність) цих земельних ділянок у встановленому законом порядку та визначеними законом документами позивачем (апелянтом) не доведений. Земельний кодекс визначає перелік документів, які підтверджують титул власника та закріплення за ним конкретної земельної ділянки - це відповідний державний акт та державна реєстрація права власності. Однак жодного такого правовстановчого документу щодо жодної спірної земельної ділянки, які нібито незаконно використані Товариством з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон, позивач (апелянт) суду не надав. Позивач (апелянт) посилається лише на п. 21 перехідних положень Земельного кодексу. за яким, на його думку, Писарівська сільрада є власником усіх земельних ділянок, які раніше належали КСП та не були розподілені. Однак зі змісту доданого позивачем Державного акту про право колективної власності на землю, що раніше належала КСП, неможливо встановити, що земельні ділянки, які позивач вважає незаконно використаними відповідачем, дійсно входили до складу земель КСП. У додатках до цього акту визначений лише план зовнішніх меж всього загального масиву. Визначити за таких умов, що спірні земельні ділянки входили до складу цього масиву - неможливо.

Окрім іншого, на думку відповідача жодний розрахунок розміру завданої шкоди саме у позовній заяві та інших заявах по суті - відсутній та не наведений взагалі. Такий розрахунок наведений лише у додатках до протоколів про адміністративне правопорушення, складених відносно фізичної особи директора відповідача. До того ж, ці розрахунки ґрунтуються на даних про зазначені у актах та протоколах орієнтовні, а не точні площі земельних ділянок.

Крім того, розрахунок розміру шкоди, здійснений на підставі Методики, яка регулює розрахунок лише при самовільному зайнятті земельних ділянок, проте у період із 2017 по 2020 роки Писарівська сільська рада самостійно, за своїм рішенням, надавала спірні земельні ділянки відповідачу для їх сільськогосподарського використання, попередньо визначала розмір плати за їх використання у складених нею довідках, тобто ще до їх передання відповідачеві, фактично та регулярно, щомісяця, отримувала платежі від відповідача за їх використання та жодного разу не повернула ці кошти відповідачу як отримані безпідставно, а тому відповідач зауважує, що використання земельних ділянок здійснювалося ним відкрито, за плату, ставка якої попередньо визначалася Писарівською сільською радою та регулярно (щомісяця) вносилася на її банківські рахунки.

Також у відзиві відповідач зазначає, що жодні докази знаходження спірних земельних ділянок у фактичному володінні відповідача станом на час звернення із позовом, здійснення відповідачем обробки таких ділянок, позивачем (апелянтом) до суду не надані.

Інші учасники справи своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 року прийнято апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі №916/2617/20 до свого провадження колегією суддів у новому складі головуючий суддя Діброва Г.І., судді Ярош А.І., Колоколов С.І.

В судовому засіданні, в якому оголошувалась перерва, представники прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса усно підтримав вимоги апеляційної скарги прокуратури.

Представник Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м.Кодима Подільського району Одеської області в судові засідання не з`являвся, разом з тим, 12.04.2021 року від Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області надійшло клопотання, в якому позивач просив суд провести розгляд справи за відсутності його представника, яке судовою колегією було розглянуто та задоволено.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 потребує зміни в його мотивувальній частині з залишенням без змін висновку суду про відмову у позові за мотивами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

29.01.2020 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса в ході перевірки з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні земель сільськогосподарського призначення на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, яка була проведена на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса від 22.01.2020 року № 40-ДК, було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон в особі директора Бабур В.І. використовує земельні ділянки загальною площею 206,094 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, які не надані у власність, розташованих на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами населеного пункту, шляхом обробітку родючого шару ґрунту сільськогосподарською технікою, без правоустановчих документів, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 29.01.2020 року № 40-ДК/6/АО/09/01-20 та актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.01.2020 року № 40-ДК/7/АП/09/01-20, які директор отримав 31.01.2020 року.

31.01.2020 року головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Григораш С.М. складено три протоколи про адміністративне правопорушення, а саме:

- № 40-ДК/0026П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 , за порушення вимог п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України та ст. 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 96070,60 грн. (на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007 року);

- № 40-ДК/0027П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 , за порушення вимог п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України та статті 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 94025,57 грн. (на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007 року);

- № 40-ДК/0028П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 , за порушення вимог п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України та ст. 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 91 972,61 грн. (на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007 року).

Вказані протоколи директором Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 отримані, що підтверджується проставленим вказаною особою підписом.

17.02.2020 року головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Григораш С.М. винесено постанову про закриття справи за № 40-ДК/0029По/08/01/-20 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53-1 КУпАП, вчинене директором Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що завдана шкода самовільним зайняттям відповідних земельних ділянок складає 282068,49 грн. та є значною; матеріали справи передано до ГУ НП в Одеській області.

Відповідно до інформації відділу у Кодимському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за вх. № 85/109-20 від 02.06.2020 року, спірні земельні ділянки загальною площею 206,94 га, які використовуються Товариством з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон, як самовільно зайняті, на території Писарівської сільської ради (за межами населеного пункту) перебувають у комунальній власності Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, до 01.01.2019 року за Державним актом перебували у колективній власності колишнього КСП ім. Мічуріна.

Згідно інформації Писарівської сільської ради Кодимського району за № 02-1/185 від 05.06.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон не зверталось до сільської ради з заявами щодо надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою, договори оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 206,94 га не укладались, дані земельні ділянки не сформовані; державна реєстрація права комунальної власності Писарівської сільської ради на спірні земельні ділянки не здійснювалось; до бюджету Писарівської сільської ради за період 2017-2019 роки від Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон грошові кошти (в т.ч. плата за фактичне користування земельними ділянками) надходили в повному обсязі.

Також матеріли справи містять:

- листи Писарівської сільської ради Кодимського району за № 02-01/339 від 06.11.2019 року, № 02-01/96 від 19.03.2019 року та № 02-01/336 від 06.11.2019 року, які адресовані Товариству з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон та яких зазначалось, що Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон використовує земельні ділянки сільськогосподарського призначення без правоустановчих документів та не за цільовим призначенням.

- акт обстеження цільового використання земельних ділянок, які належать до адміністративного устрою Писарівської сільської ради за межами с. Писарівка Кодимського району, відповідно до якого станом на 01.06.2020 року земельні ділянки площею 206,094 га використовуються Товариством з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастр в Одеській області за № 10-15-0.49-7148/2-20 від 09.07.2020 року, загальна сума збитків, яка заподіяна Товариство з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон внаслідок самовільного зайняття несформованих земельних ділянок загальною площею 206,094 га комунальної власності, розташованих на території Писарівської сільської ради (за межами населеного пункту) Кодимського району Одеської області складає 282068,49 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви неприйняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Предметом позову у даній справі є вимога про повернення вказаних земельних ділянок у зв`язку із їх самовільним зайняттям відповідачем та відшкодування відповідної шкоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Тобто, обов`язковою умовою правомірного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст. 212 Земельного кодексу України).

При цьому, судова колегія наголошує, що за своєю правовою природою позов про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку є негаторним, тобто позовом власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування або (та) розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричинили позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Негаторний позов є речово-правовим, може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов`язальних відносин, подається щодо індивідуально-визначеного майна.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Тобто, для задоволення такої категорії позовів позивачу потрібно довести, а суду дослідити, такі головні обставини, а саме те, що позивач є власником спірного майна конкретної(их) земельної(них) ділянки(нок), а відповідач протиправно перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження таким майном.

Щодо першої обставини судова колегія зауважує, що аналіз норм Конституції України, Земельного та Господарського кодексів України свідчить, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи ці повноваження, вказані органи вступають у цивільні та господарські правовідносини з юридичними та фізичними особами.

Відповідно до Земельного кодексу України та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, до повноважень якого належить розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності у межах визначених Кодексом.

Положеннями ст. 122 Земельного кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п. 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (ст. 80 Земельного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, суб`єктами, які мають право здійснювати правомочності власника земельних ділянок державної форми власності є відповідні територіальні управління Держгеокадастру, а комунальної форми власності відповідні територіальні громади.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 року № 2498-VIII розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено п. 21, яким встановлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» набув чинності 01.01.2019 року.

Таким чином, вказане положення відносить до комунальної власності земельні ділянки, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, які припинені (незалежно від форми припинення) як на праві колективної власності, так і на праві постійного користування, і це право не було припинене.

Матеріалами справи підтверджено, що земельні ділянки, які наразі знаходяться на території Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, м. Кодима Подільського району Одеської області та які просить повернути прокурор, відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серія ОД-12-2 від 17.11.1995 року, були землями колективної власності та перебували у КСП ім. Мічуріна, оскільки є частинами земельної ділянки, що була зареєстрована за даними Держгеокадастру.

Тобто, відповідно до приписів вищезазначених норм права, починаючи з 01.01.2019 року вказані земельні ділянки вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, а саме Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, оскільки розташовані на її території.

Разом з тим, необхідно наголосити, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У рішенні органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності територіальної громади на неї.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що ані Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області, ані Кодимською міською радою Подільського району Одеської області будь-яких рішень щодо земельних ділянок, які були землями колективної власності та перебували у КСП ім. Мічуріна не приймалось, право власності на такі земельні ділянки у встановленому законом порядку також не зареєстровано.

Що стосується самого факту самовільного зайняття відповідачем вищевказаних земельних ділянок судова колегія зазначає, що матеріали справи містять складені 29.01.2020 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області акт обстеження спірних земельних ділянок № 40-ДК/6/АО/09/01-20 та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 40-ДК/7/АП/09/01-20.

Зі змісту вказаних актів вбачається, що ними встановлено використання Товариством з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон земельних ділянок орієнтовною площею 206,094 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, які не надані у власність, розташованих на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами населеного пункту, шляхом обробітку родючого шару ґрунту сільськогосподарською технікою, без правоустановчих документів.

При цьому, зі змісту вказаних актів вбачається, що земельна ділянка орієнтовною площею 206,094 га фактично складається із декількох земельних ділянок також орієнтовної площі, конкретне місцезнаходження яких не визначено, зокрема шляхом визначення поворотних чи географічних точок або шляхом зазначення географічних координат таких ділянок, оскільки в актах міститься лише посилання на розташування таких ділянок поряд з іншими ділянками, які вже мають кадастрові номери.

Крім того, матеріали справи містять складені 31.01.2020 року головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Григораш С.М. протоколи про адміністративне правопорушення, а саме № 40-ДК/0026П/07/01/-20, №40-ДК/0027П/07/01/-20 та № 40-ДК/0028П/07/01/-20, про адміністративні правопорушення відносно директора Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон ОСОБА_1 , за порушення вимог п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України та ст. 53-1 КУпАП, а також постанову головного державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Григораш С.М. від 17.02.2020 року про закриття справи за № 40-ДК/0029По/08/01/-20 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53-1 КУпАП вчинене директором Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон Бабур В.І..

Ці документи хоча і містять фактичні дані щодо відсутності у відповідача будь-яких підстав для користування земельними ділянками орієнтовною площею 206,094 га, проте не можуть бути беззаперечними доказами самовільного зайняття відповідачем саме спірних земельних ділянок, оскільки справа про адміністративне правопорушення № 40-ДК/0029По/08/01/-20 закрита, а судове рішення, яке б мало преюдиційне значення в даному випадку, за результатами відповідного кримінального провадження наразі відсутнє, а тому такі докази мають оцінюватись судом у сукупності із іншими доказами.

Так, судова колегія зазначає, що вказані докази, хоча і свідчать про самовільне зайняття відповідачем земельних ділянок, разом з тим, з таких доказів належним чином встановити, які саме земельні ділянки займаються самовільно відповідачем та їх площу неможливо, що виключає в даному випадку можливість задоволення позову, оскільки як вже зазначалось, за своєю правовою природою позов про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку є негаторним, тобто позовом власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, при цьому таке майно має бути належним чином ідентифіковано.

Судова колегія наголошує, що у ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом із цим, визначений у процесуальному законі принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 21.12.2020 року у справі №916/401/17).

Виходячи з вищезазначеного принципу, предмету доказування у даній справі (зобов`язати повернути земельні ділянки), всіх обставин у їх сукупності, а також з урахуванням розподілу обов`язку сторін щодо доказування тих чи інших обставин, якими вони обґрунтовують свої доводи та вимоги, в даному випадку прокурор мав довести, що відповідач на момент подачі позову самовільно використовував спірні земельні ділянки, а відповідач в свою чергу, з огляду на його позицію у спірних правовідносини, належними та допустимими доказами у справі навпаки мав довести, що на момент звернення прокурора до суду ним порушення земельного законодавства були припинені.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів у даній справі звертається до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 04.03.2021 року зі справи № 908/1879/17, згідно з якою: "із внесенням 17.10.2019 року змін до Господарського процесуального кодексу України його ст. 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами тлумачення змісту ст. 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були".

Одночасно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Так, на підтвердження факту самовільного зайняття земельних ділянок прокурором в якості доказів надано вищезазначені акти, які, як вже зазначалось, хоч і підтверджують факт самовільного зайняття земельних ділянок саме відповідачем, разом з тим, з таких доказів неможливо ідентифікувати які саме земельні ділянки самовільно зайняті відповідачем, їх конкретне місцерозташування та площу. При цьому, будь-яких інших доказів, з яких можливо було б встановити вказані обставини матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного судова колегія на підставі свого внутрішнього переконання зазначає, що докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, хоч і підтверджують обґрунтованість твердження прокурора про самовільне зайняття відповідачем земельних ділянок, проте у своїй сукупності не можуть бути підставою для задоволення вимоги про витребування самовільнозайнятих земельних ділянок, оскільки такі докази не містять необхідного об`єму інформації, яка б дала змогу ідентифікувати конкретний об`єкт, який відповідачу необхідно повернути позивачу і звернення до суду прокурора в даному випадку є передчасним, позивачами не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких інших доказів, незважаючи на те, що після перевірки, матеріали якої були надані до справи, пройшов тривалий час до моменту подання позову до суду. До того ж позовні вимоги також містять прохання повернути земельні ділянки за актом приймання-передачі, який можливо було б складати тільки у випадку повної ідентифікації означених земельних ділянок, наприклад, у випадку наявності між сторонами в минулому договірних правовідносин з оренди землі, чого по даній справі не існує взагалі.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю МІЧУРІНА+, м. Херсон на користь держави в особі Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, с. Писарівка Кодимського району Одеської області шкоди у розмірі 282068,49 грн. судова колегія зазначає таке.

У п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на особу лише за наявності складу правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі ст. 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 року № 963 затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу.

Відповідно до п. 4 вказаної Методики ( в редакції, що діяла на момент проведення розрахунку) розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, визначається для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови) за такою формулою: Шс = Пс x Нп x Кф x Кі (1), де Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень; Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів; Нп - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку 1, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3; Кф - коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4; Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2007 та наступні роки, що визначаються відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783.

Отже, основною складовою частиною цього розрахунку є площа самовільно зайнятої земельної ділянки.

Із розрахунків вбачається, що розмір шкоди розрахований за формулою, визначеною для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови), виходячи із орієнтованої площі самовільно зайнятих земельних ділянок, що за переконанням судової колегії є не припустимим.

При цьому, як вже зазначалося, інших належних доказів, з яких можливо було б встановити конкретний розмір земельних ділянок, у матеріалах справи немає, з огляду на що судова колегія зазначає, що Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса для проведення розрахунку використано нічим не підтверджену площу земельних ділянок, яка безпосередньо впливає на результати проведення такого розрахунку і визначення розміру заподіяної шкоди, що є суттєвим при стягненні шкоди з особи, яка самовільно зайняла земельні ділянки.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність, у даному випадку, складу елементів цивільного правопорушення, що виключає відповідальність відповідача за заподіяну шкоду, оскільки позивачем не доведено належним чином розмір заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського дійшла висновку, що у вказаній частині позовних вимог слід відмовити у зв`язку із недоведеністю їх обсягу, з огляду на що висновок суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін, проте за мотивами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції.

Одночасно з цим судовою колегією відхилені доводи відповідача та суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку повинно було бути доведеним факт сформованості об`єкту речового права для можливості стягнення заявленої суми в порядку норм ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини із повернення самовільно зайнятих земельних ділянок та відшкодування шкоди за таке зайняття та правовідносини щодо використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів та відповідно повернення у зв`язку з цим безпідставно збережених коштів (орендної плати) мають абсолютно різну правову природу.

Так, при самовільному зайнятті земельних ділянок особа, яка здійснює таке зайняття немає абсолютно ніяких прав на використання такої земельної ділянки, тоді як використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів має місце тоді, коли особа за визначених законом умов (наприклад у власності такої особи перебуває нерухоме майно, розташоване на відповідній земельній ділянці) хоч і має право використовувати таку земельну ділянку, проте таке право належним чином не оформила, обов`язок з платного використання землі не здійснює.

В даному випадку мова йде саме про самовільне зайняття відповідачем земельних ділянок (ідентифікувати яких саме виявилось неможливим), оскільки будь-яких доказів наявності у відповідача будь-якого титулу на такі ділянки матеріали справи не містять, проте судом першої інстанції та відповідачем вказаного враховано не було.

З огляду на вказане також не приймаються до уваги посилання відповідача на здійснення ним протягом 2017-2019 роки та 2 місяці 2020 року оплати фактичного використання земельних ділянок, оскільки з наявних у матеріалах справи платіжних доручень та інших доказів вбачається, що була здійснена сплата орендних платежів, тоді як доказів наявності у останнього орендних правовідносин стосовно спірних земельних ділянок в матеріалах справи немає.

Крім того, для встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки важливим є лише факт відсутності будь-яких правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку, а обставини обізнаності власника землі щодо фактичного використання такої ділянки іншою особою або надходження від такої особи коштів, практичного значення для вирішення спору по суті немає. У даному випадку є підстави звертатися до суду з вимогами про повернення безпідставно отриманих коштів, а не для врахування цих платежів як доказів фактичного користування землею, яке чинним законодавством України не передбачене.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є правильним, проте за мотивами. викладеними у постанові суду апеляційної інстанції, з огляду на що Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 потребує зміни в його мотивувальній частині із викладенням її в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі №916/2617/20 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі № 916/2617/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 18.05.2021 року.

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
А.І. Ярош