ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2021 р. Справа№ 910/15878/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021, повний текст якого складено 22.02.2021 у справі № 910/15878/20 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання

"Робочий стіль"

про стягнення 201 495,36 грн.

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2020 року до Господарського суду Київської області за підсудністю від Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - позивач) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання "Робочий стіль" (далі - відповідач) штрафних санкцій у розмірі 201 495,36 грн, з яких: 104 817,36 грн пені, 96 678,00 грн штрафу за порушення строків поставки товару за договору про закупівлю (матеріально-технічних ресурсів) №/189 від 25.02.2020 року та 3 022,43 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі № 910/15878/20 позов задоволено частково та присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання "Робочий стіль" на користь акціонерного товариства "Укртрансгаз" 37 261,74 грн пені, 48 339,00 грн штрафу та 3 022,43 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги. При цьому, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, оскільки позивачем невірно здійснено розрахунок позовних вимог в частині пені. Також судом першої інстанції було зменшено розмір штрафу на 50 %.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі №910/15878/20 в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального (ст.ст.42, 44, ч.1 ст.ст.193, 218, ст.231, ч.1 ст.233 ГК України, ч.1 ст.92, ст.549, ч.1 ст.550, ч.3 ст.551, ст.617, ч.651 ЦК України, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань») та процесуального (ст.ст.2, 7, 11, 73, 74, 76-79, 86, 209, 210, 236, 237 ГПК України) права.

Також скаржник посилається на неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 17.09.2020 по справі №922/3548/19.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021, справу №910/15878/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 розгляд апеляційної скарги Акціонерному товариству "Укртрансгаз" рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі № 910/15878/20 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

10.12.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення. Водночас, відповідач вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.02.2020 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, був укладений договір про закупівлю (матеріально-технічних ресурсів) №/189 (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язується у визначений цим договором строк передати у власність позивача формений одяг (одяг робочий) (далі - товари), зазначений в специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною (далі - специфікація), а позивач зобов`язується прийняти і оплатити такі товари.

У відповідності до п.1.2 договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк поставки, місце поставки, інші умови зазначаються у специфікації.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що загальна сума цього договору становить 966 780,00 грн, в тому числі ПДВ - 161 130,00 грн.

Згідно з п. 3.3 договору ціна за одиницю товару наведена у специфікації.

Відповідно до п.5.1 договору відповідач зобов`язується передати позивачу товари в кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації. Місце поставки товарів визначається наступним чином. У специфікації зазначається перелік можливих місць поставки товарів. За десять робочих днів до здійснення поставки позивач направляє відповідачу письмове повідомлення з зазначенням певного місця поставки, обраного з переліку місць поставки товарів, зазначених у специфікації. У випадку здійснення поставки товарів партіями, позивач залишає за собою право визначити окреме місце поставки для кожної партії товарів.

Пунктом 5.6 договору встановлено, що право власності на товари переходить від відповідача до позивача в дату прийняття товарів позивачем за видатковою накладною.

Згідно з п. 5.8 договору датою поставки товарів за цим договором є прийняття позивачем товарів за кількістю та якістю відповідно до п. 5.13 цього договору та передача відповідачем позивачу в повному обсязі наведених нижче наступних документів: видаткової накладної (п.5.8.1 договору); сертифікату відповідності або паспорт (виданий уповноваженим українським органом з сертифікації) (п.5.8.2 договору); товарно-транспортної накладної (п.5.8.3 договору).

Відповідно до п.6.3.1 договору відповідач зобов`язаний забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 6.3.6 договору встановлено, що відповідач зобов`язаний негайно письмово інформувати позивача про ускладнення, які виникають в ході виконання своїх зобов`язань за цим договором або про наявність обставин, що впливають на якість товарів, строки поставки товарів.

Згідно з п. 7.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцяти днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків вартості товарів, поставку яких прострочено. Сплата пені та/або штрафу не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за цим договором.

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили на території України, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, терористичні акти, пожежі, повені, зсуви, інші стихійні лиха чи природні явища, рейдерські захвати, хакерські атаки, заборонні заходи вищих законодавчих та/або виконавчих органів державної влади, які виникли після підписання цього договору та які сторони не могли передбачити або запобігти їм, якщо ці обставини вплинули на виконання сторонами своїх зобов`язань, тощо) (п.8.1 договору).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі (п.8.2 договору).

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються компетентним органом, зокрема довідка Торгово-промислової палати України. Строк для надання відповідних документів - протягом 14-ти днів з моменту виникнення обставин непереборної сили. У разі, коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 90 днів, кожна із сторін у встановленому чинним законодавством порядку має право розірвати цей договір(п.п.8.3, 8.4 договору).

Згідно з п.12.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє в частині поставки товарів по "31" липня 2020 року, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

У специфікації до договору сторонами визначено найменування товарів, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю без ПДВ, грн, загальну вартість без ПДВ, грн, строки поставки (зазначається кількість календарних днів з дати укладення договору), місце поставки (відвантажувальні реквізити, поштова адреса місця поставки) та найменування відокремленого підрозділу позивача.

Зокрема, у специфікації зазначено, що 20% товару поставляється протягом 60 календарних днів, 30% товару поставляється протягом 70 календарних днів, 50% товару поставляється протягом 90 календарних днів з моменту укладення даного договору.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п.5.1 договору відповідач зобов`язується передати позивачу товари в кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації. Місце поставки товарів визначається наступним чином. У специфікації зазначається перелік можливих місць поставки товарів. За десять робочих днів до здійснення поставки позивач направляє відповідачу письмове повідомлення з зазначенням певного місця поставки, обраного з переліку місць поставки товарів, зазначених у специфікації. У випадку здійснення поставки товарів партіями, позивач залишає за собою право визначити окреме місце поставки для кожної партії товарів.

Так, згідно із специфікацією, відповідач зобов`язаний був поставити позивачу: костюми зварювальника ЗМиВуТрТо, у кількості 194 комплекти, за ціною 2 875,00 грн без ПДВ за одиницю, та комбінезони піскоструминника ЗМиВуНмПм, у кількості 74 комплекти, за ціною 3 350,00 грн без ПДВ за одиницю, строк поставки яких 20% протягом 60 календарних днів, 30% протягом 70 календарних днів, 50% протягом 90 календарних днів з моменту укладення даного договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, позивач вартість товару оплатив у повному обсязі відповідно до умов договору.

Водночас, відповідач зобов`язання щодо поставки товару виконав із порушенням строків, передбачених пунктом 5.1 договору та специфікації, у зв`язку з чим, позивач звернувся до господарського суду та просив стягнути з відповідача 104 817,36 грн пені та 96 678,00 грн штрафу.

Проте, відповідач проти стягнення штрафних санкцій за порушення умов договору заперечує та вважає, що він звільняється від відповідальності за порушення строків поставки, у зв`язку з настанням обставин непереборної сили.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 8.1 договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили на території України, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, терористичні акти, пожежі, повені, зсуви, інші стихійні лиха чи природні явища, рейдерські захвати, хакерські атаки, заборонні заходи вищих законодавчих та/або виконавчих органів державної влади, які виникли після підписання цього договору та які сторони не могли передбачити або запобігти їм, якщо ці обставини вплинули на виконання сторонами своїх зобов`язань, тощо).

Згідно з п. 8.2 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Відповідно до п. 8.3 договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються компетентним органом, зокрема довідка Торгово-промислової палати України. Строк для надання відповідних документів - протягом 14-ти днів з моменту виникнення обставин непереборної сили.

Тобто, умовами договору встановлений обов`язок відповідача, не пізніше п`яти днів з моменту виникнення форс-мажорних обставин, повідомити позивача в письмовій формі про їх настання та протягом чотирнадцяти днів надати позивачу підтверджуючі документи.

Як свідчать матеріли справи, 26.03.2020 року на адресу позивача представник відповідача направив лист №1131, в якому повідомив позивача про те, що на час дії карантину (форс-мажорних обставин) можливі затримки у поставці товару. Разом з цим, відповідач зобов`язувався здійснювати всі можливі заходи для виконання умов договору в найкоротші терміни.

В свою чергу, позивач повідомив відповідача про готовність прийняти товар відповідно до строків, визначених договором, а також зазначив, що у разі введення карантину, відповідачу необхідно керуватись положеннями розділу 8 договору.

16.06.2020 року Торгово-промисловою палатою України відповідачу було видано сертифікат №3100-20-0997 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), з якого вбачається, що датою настання форс-мажорних обставин є 18 березня 2020 року, а датою закінчення є 22 травня 2020 року.

Тобто, вказаний сертифікат відповідачем отримано більше як через два місяці після виникнення такої обставини, а також після прострочення кінцевого строку виконання зобов`язання з поставки товару.

За твердженнями представника відповідача, 16 червня 2020 року на адресу позивача був направлений лист №1131/2 із повідомленням про одержання відповідачем сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Проте, документів, що підтверджували б направлення цього листа, а також копії сертифікату на адресу позивача, до матеріалів справи долучено не було.

З огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання відповідачем умов п.8.2 та п.8.3 договору, а відтак відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання.

Відтак, доводи відповідача з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України установлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини 2 статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною 2 цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі №912/2483/18, від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 у справі № 910/23003/16, від 19.09.2019 № 904/5770/18.

Згідно з п.7.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за порушення строків поставки товарів або не допоставку товарів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцяти днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків вартості товарів, поставку яких прострочено. Сплата пені та/або штрафу не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за цим договором.

Суд першої інстанції, дослідивши розрахунок пені, долучений позивачем до позовної заяви, зазначив, що позивач обрахував розмір пені з перевищенням подвійної облікової ставки НБУ, чим порушив вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". З огляду на що, суд здійснив власний перерахунок суми пені.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим, з огляду на таке.

Згідно з преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Отже, виходячи з преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Тобто, норми зазначеного Закону застосовуються саме тоді, коли сторони у договорі передбачили за порушення грошових зобов`язань сплату пені у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, розмір пені у таких правовідносинах обчислюється від суми простроченого платежу - невиконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Як встановлено вище, відповідач, як постачальник, неналежним чином виконав свої зобов`язання з договором щодо поставки товару у погодженні сторонами строки. Тобто, відповідач порушив негрошове зобов`язання.

Таким чином, оскільки дія Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" поширюється на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, то до спірних правовідносин з неналежного виконання негрошового зобов`язання цей Закон не міг бути застосований.

При цьому, при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) за несвоєчасну поставку товару за договором поставки, суд дійшов висновків, що пеня, передбачена статтею 231 Господарського кодексу України та частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, у тому числі і до негрошового. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 23.04.2019 по справі 904/3565/18 та від 17.09.2020 по справі №922/3548/19.

З огляду на що, доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.09.2020 по справі №922/3548/19, та неправильне застосування Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" судом першої інстанції до спірних правовідносин при обрахуванні пені за порушення відповідачем негрошового зобов`язання, є обґрунтованими.

Відтак, оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог про стягнення пені підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення.

Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за порушення строків поставки товарів або не допоставку товарів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення.

Як свідчать матеріали справи, відповідач зобов`язаний був поставити товар позивачу наступним чином:

- костюми зварювальника ЗМиВуТрТо (39 одиниць товару на суму 134 550,00 грн) до 25.04.2020 року включно (оскільки 25.04.2020 року припадало на вихідний, останнім днем виконання зобов`язання відповідачем мало стати 27.04.2020 року, перший за ним робочий день); 58 одиниць товару на суму 200 100,00 грн (до 05.05.2020 року); 97 одиниць товару на суму 334 650,00 грн (до 25.05.2020 року);

- комбінезони піскоструминника ЗМиВуНмПм (15 одиниць товару на суму 60 300,00 грн) до 25.04.2020 року включно (оскільки 25.04.2020 року припадало на вихідний, останнім днем виконання зобов`язання відповідачем мало стати 27.04.2020 року, перший за ним робочий день); 22 одиниці товару на суму 88 440,00 грн (до 05.05.2020 року); 37 одиниць товару на суму 148 740,00 грн (до 25.05.2020 року).

Проте, відповідач поставив товар позивачу із порушенням строку, а саме:

- костюми зварювальника ЗМиВуТрТо: 129 одиниць товару було поставлено 31.08.2020 року, 59 одиниць товару було поставлено 08.09.2020 року, а 6 одиниць товару було поставлено 10.09.2020 року;

- комбінезони піскоструминника ЗМиВуНмПм: 24 одиниці товару було поставлено 17.06.2020 року, а 50 одиниць товару було поставлено 24.09.2020 року.

Так, розмір пені за прострочення поставки 39 одиниць костюмів зварювальника ЗМиВуТрТо (20% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 28.04.2020 року до 30.08.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 134 550,00 грн, складає 16 818,75 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 58 одиниць костюмів зварювальника ЗМиВуТрТо (30% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 06.05.2020 року до 30.08.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 200 100,00 грн, складає 23 411,70 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 32 одиниці костюмів зварювальника ЗМиВуТрТо (50% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 26.05.2020 року до 30.08.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 110 400,00 грн, складає 10 708,80 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 59 одиниць товару, враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 26.05.2020 року до 07.09.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 203 550,00 грн, складає 21 372,75 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 6 одиниць товару, враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 26.05.2020 року до 09.09.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 20 700,00 грн, складає 2 214,90 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 15 одиниць комбінезонів піскоструминника ЗМиВуНмПм (20% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 28.04.2020 року до 16.06.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 60 300,00 грн, складає 3 015,00 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 9 одиниць комбінезонів піскоструминника ЗМиВуНмПм (30% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 06.05.2020 року до 16.06.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 36 180,00 грн, складає 1 519,56 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 13 одиниць товару, враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 06.05.2020 року до 23.09.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 52 260,00 грн, складає 7 368,66 грн.

Розмір пені за прострочення поставки 37 одиниць комбінезонів піскоструминника ЗМиВуНмПм (50% від загальної кількості товару), враховуючи погоджений сторонами у п.7.4 договору розмір пені за порушення строків поставки товару, що становить 0,1%, та період заборгованості з 26.05.2020 року до 23.09.2020 року, від суми поставленого товару в розмірі 148 740,00 грн, складає 17 997,54 грн.

Таким чином, загальний розмір пені, який підлягає стягненню, складає 104 427,66 грн.

Стосовно позовних вимог в частині штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленим статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей 217, 230 Господарського кодексу України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

На відміну від пені, штраф застосовується одноразово у випадку порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за порушення строків поставки товарів або не допоставку товарів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцяти днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків вартості товарів, поставку яких прострочено.

Тобто, форма сплати штрафу, застосованого в договорі, є відмінною від сплати пені, яка в свою чергу, застосовується у вигляді відсоткової ставки за кожен день прострочення.

З огляду на що, сторонами на власний розсуд погодили господарсько-правову відповідальність за прострочення поставки товарів відповідачем понад тридцять днів, останній сплачує позивачу штраф у розмірі 10% вартості товарів, поставку яких прострочено.

Як встановлено вище, відповідач повинен був поставити товар наступним чином: 20% від загальної кількості товару протягом 60 календарних днів з моменту укладення договору; 30% від загальної кількості товару протягом 70 календарних днів з моменту укладення договору; 50% від загальної кількості товару протягом 90 календарних днів з моменту укладення договору.

Проте, відповідач поставив товар позивачу із простроченням строку більше, ніж на тридцять днів. Загальна вартість товару складала 966 780,00 грн, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що штраф у розмірі 10% від цієї суми становить 96 678,00 грн.

Разом з тим, зменшуючи розмір штрафу на 50%, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права взагалі не навів висновків щодо наявності або відсутності підстав для зменшення розміру пені на 50%.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У відзиві на позов представник відповідача просив суд першої інстанції зменшити розмір неустойки на 50%, посилаючись на те, що під час виконання умов договору на території України були встановлені карантинні обмеження, а також існували заборони, пов`язані із запобіганням поширенню короновірусної інфекції, що унеможливило залучення додаткових працівників для своєчасного виконання умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Крім цього, неустойка не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

За відсутності встановленого законом переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (аналогічна позиція Верховного Суду, викладена в постановах у справах №922/2932/18 від 01.08.2019 року, №922/2930/18 від 08.10.2019 року, № 923/142/19 від 08.10.2019 року та № 904/4083/18 від 09.10.2019 року.

У даному конкретному випадку при вирішенні питання зменшення пені колегія суддів враховує, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору.

При цьому, незначне прострочення виконання зобов`язання відповідачем, наявність обставин (запровадження карантину та обмеження у зв`язку з цим), що перешкоджали своєчасному виконанню обов`язків відповідачем, поведінка відповідача, а саме його зусилля, прикладені для виконання умов договору в найкоротші строки, з урахуванням обставин, що виникли, а також виконання у повному обсязі умов договору щодо обсягів поставки товару на момент звернення позивача з даним позовом, за висновками колегії суддів свідчить про необхідність реалізувати у даному випадку надане суду право на зменшення розміру пені та штрафу (неустойки).

Враховуючи вищевказане з урахуванням принципів розумності, справедливості та балансу інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки (пені, штрафу) до 50%, відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 52 213,83 грн та штраф у розмірі 48 339,00 грн.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони не спростовують вищевикладеного та не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог про стягнення пені з прийняттям в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та викладенням резолютивної частині в редакції цієї постанови, у зв`язку з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В решті оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Судом першої інстанції правомірно покладено витрати зі сплати судового збору за подачу позову на підставі ч.9 ст.129 ГПК України на відповідача.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги також на підставі ч.9 ст.129 ГПК України покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі №910/15878/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі №910/15878/20 скасувати в частині позовних вимог про стягнення пені та прийняти в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Викласти в цій частині позовних вимог резолютивну частині судового рішення в наступній редакції: «стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання "Робочий стіль" (08132, Київська область, Києво - Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, 42, ідентифікаційний код 38144198) на користь акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, місто Київ, Кловський узвіз, 9/1, ідентифікаційний код 30019801) 52 213,83 грн (п`ятдесят дві тисячі двісті тринадцять гривень вісімдесят три копійки) пені. Відмовити в інші частині позову».

3.В решті рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2021 у справі №910/15878/20 залишити без змін.

4.Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.

5.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання "Робочий стіль".

6.Матеріали справи №910/1587/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 25.05.2021.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала