ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 911/2627/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

при секретарі Островерхій В.Л.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 18.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС

на рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 (повне рішення складено 04.01.2021)

у справі № 911/2627/20 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 1 692 333,49 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - відповідач) про стягнення 1 462 202,40 грн основного боргу, 118 096,86 грн пені, 102 354,16 грн штрафу, 9 680,07 грн 3 % річних та судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач в порушення умов Договору про закупівлю (поставку) товарів №14/24 від 23.12.2019 своєчасно та у повному обсязі не сплатив за поставлений згідно актів приймання-передачі від 15.05.2020, 02.06.2020 товар, внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 1 462 202,40 грн. Крім того, позивач на суму основного боргу нарахував пеню у розмірі 0,1% на суму 118 096,86 грн та 102 354,16 грн штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, та 3 % річних на суму 9 680,07 грн на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна» 1 462 202,40 грн заборгованості, 19 071,89 грн пені, 9 535,93 грн 3% річних, 22 362,15 грн судового збору та 8 809,20 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову суд відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд виходив з обов`язковості договору в силу ст. 629 Цивільного кодексу України та відсутності в матеріалах справи доказів виконання відповідачем умов договору у повному обсязі. Щодо нарахованого штрафу, то враховуючи приписи ст. 231 Господарського кодексу України штраф застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, а тому в цій частині суд відмовив, оскільки зобов`язання між сторонами носить грошовий характер. Крім того, суд першої інстанції стягнув пеню у розмірі 19 071,89 грн та 3% річних у розмірі 9535,93 грн у зв`язку із допущенням позивачем невірного визначення періоду, за який підлягає нарахуванню пеня та 3% річних.

Також суд першої інстанції зменшив розмір, заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн та стягнув з відповідача на користь позивача 8 809,20 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 в частині стягнення 19 071,89 грн пені, 9 535,93 грн 3 % річних. Іншу частину рішення відповідач просить апеляційний суд залишити без змін.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом не було враховано наявність надзвичайної обставини, а саме: коронавірусна інфекція (COVID-19) та встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 карантин та запроваджені протиепідеміологічні заходи до 31.12.2020. Враховуючи викладені обставини, відповідачем була запроваджена дистанційна робота підприємства, що об`єктивно унеможливлювало виконання ПАТ «Центренерго» своїх зобов`язань належним чином.

Відповідач зазначає, що він має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, становить суспільний інтерес, є однією з найбільш енергогенеруючих компаній України та відіграє вагому роль у життєдіяльності таких промислово розвинених областей України як Київська, Харківська і Донецька. ПАТ «Центренерго» забезпечує стабільне виробництво і постачання електроенергії згідно з графіком її купівлі-продажу на ринку двосторонніх договорів, на ринку «на добу наперед», на внутрішньодобовому ринку та забезпечує підтримання та балансування Об`єднаної енергетичної системи України. До складу компанії входять три теплові електростанції - Вуглегірська, Зміївська та Трипільська. Сумарна проектна потужність станції становить 7 695 МВт, що дорівнює близько 15 % від загальної потужності електростанцій України. Частка держави у ПАТ «Центренерго» становить 78,2890 %. Також ПАТ «Центренерго» включено до об`єктів великої приватизації державної власності.

Як вказує апелянт, 16.06.2020 Верховна Рада ухвалила Закон «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитам (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) №691-IX. Вказаний Закон захищає боржників від нарахування штрафу та пені у період карантину та у 30-денний строк після його завершення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС у справі № 911/2627/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС на рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі № 911/2627/20 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі №911/2627/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС на рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20. Розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС на рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 призначено на 06.04.2021 об 11 год. 30 хв. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, клопотання до 12.03.2021.

Позивач своїм правом, наданим йому статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не скористався, відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Владимиренко С.В. на лікарняному з 22.03.2021 по 14.04.2021 включно, судове засідання у справі №911/2627/20, призначене на 06.04.2021 не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 розгляд справи №911/2627/20 призначено на 18.05.2021о 12 год. 00 хв.

У судовому засіданні 18.05.2021 представник апелянта усно повідомив апеляційний господарський суд про часткову оплату суми основного боргу у розмірі 462 202,40 грн. Належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного суду не надав.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду у судовому засіданні 18.05.2021 роз`яснила представнику відповідача, що на стадії апеляційного провадження докази добровільного погашення заборгованості не розглядаються та оцінюються, оскільки часткова оплата боргу після ухвалення рішення судом першої інстанції не впливає на переоцінку доказів. Вказані докази можуть бути подані на стадії виконання судового рішення у порядку визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.05.2021 підтримав доводи та вимоги, викладені в його апеляційній скарзі та просив апеляційний господарський суд її задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 скасувати в частині стягнення 19 071,89 грн пені, 9 535,93 грн 3 % річних та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні 19 071,89 грн пені, 9 535,93 грн 3 % річних, іншу частину рішення суду першої інстанції залишити без мін.

Представник позивача в судовому засіданні 18.05.2021 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив апеляційний господарський суд відмовити у її задоволенні, рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України).

Судом встановлено, що 23.12.2019 між ПАТ «Центренерго»/Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» (Покупець) та ТОВ «Ейрклім Україна» (постачальник) 23.12.2019 укладено Договір № 14/24 про закупівлю (Поставку) товарів (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов Договору. (а.с. 14-22).

Згідно з п. 1.3 Договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки га інші характеристики продукції зазначені в Додатку до Договору.

Ціною Договору є загальна сума цін на продукцію (вартість), що поставляється за даним Договором. Ціни на Продукцію визначаються в Додатку до Договору (п. 2.1., 2.2. Договору).

Згідно з п. 2.5. Договору розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів, на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку Постачальника в порядку, передбаченому Додатком до договору.

За умовами п. 3.1. Договору Постачальник здійснює поставку продукції за умовами згідно Додатку до Договору.

Приймання-передача продукції за цим Договором здійснюється сторонами на підставі «Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № 11-6 зі змінами і доповненнями, «Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 зі змінами і доповненнями, з урахуванням особливостей, передбачених даним Договором. В разі наявності розбіжностей між умовами Договору і Інструкціями П-6, П-7, перевага надається умовам Договору (п. 5.1. Договору).

У пункті 5.3. Договору сторони погодили, що датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі продукції.

Відповідно до п. 5.5. Договору право власності на продукцію переходить від Постачальника до Покупця в момент, передбачений в п. 5.3. Договору.

Згідно з п. 13.1. Договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеного в Додатку до Договору.

Між сторонами підписано Додаток № 1 до Договору, який містить, зокрема, наступні умови: найменування, асортимент, кількість, ціна товару (продукції): Електричні побудові прилади (Кондиціонери в асортименті), надалі - Продукція. Код ДК 021:20-2 (п. 1 Додатку №1); Загальна вартість продукції складає 2 025 678,00 грн, в т. ч. ПДВ - 337 613,00 грн, сума без ПДВ - 1 688 065,00 грн (пункт 2); Умови розрахунків: протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі продукції, за умови своєчасної реєстрації постачальником податкової накладної/розрахунку коригування до накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, згідно чинного законодавства України (п. 3 Додатку №1); Умови поставки: Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним транспортом на умовах поставки - DDP (Трипільська ТЕС) відповідно до правил «Інкотермс 2010» за такими реквізитами вантажоотримувача: вул. Промислова, 1, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл., 08720 (п. 4 Додатку №1); строк поставки: протягом 20 календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки від Покупця (п. 5 Додатку №1); строк дії договору: з моменту укладення до 31.03.2020 (п. 9 Додатку №1); зміни до умов Договору вносяться шляхом укладання додаткової угоди до Договору з обов`язковим урахуванням вимог частини 4, 5 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (п. 11.2 Додатку №1). (а.с. 23-25).

Додатковою угодою №1 від 24.01.2020 сторони внесли зміни до Договору, зокрема до п. 1 Додатку № 1 до Договору та змінили найменування продукції, яка підлягає поставці. (а.с. 26).

Додатковою угодою № 2 від 21.02.2020 до Договору сторони внесли зміни до п. 9 до Додатку № 1 до Договору та виклали його в наступній редакції: «строк дії Договору: з моменту укладання до 31.12.2020.». (а.с. 27).

Покупець звернувся до постачальника із заявкою за вих. № 08-1961 від 13.05.2020 на поставку обумовленого Договором обсягу продукції на загальну вартість 2 025 678,00 грн. (а.с. 30).

По актах приймання-передачі Постачальник передав, а Покупець прийняв обумовлений Договором товар на загальну суму 2 025 678,00 грн з ПДВ, що підтверджується актами прийому-передачі: від 15.05.2020 на суму 1 758 438,00 грн та від 02.06.2020 на суму 267 240,00 грн (а.с. 31, 32).

Додатком №1 до Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі продукції.

За отриману продукцію відповідач розрахувався частково на суму 563 475,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № t/1936 від 25.06.2020. (а.с. 36).

20.07.2020 позивач звернувся до відповідача із претензією №313 щодо належного виконання зобов`язання за Договором та перерахування на розрахунковий рахунок позивача заборгованості у розмірі 1 462 202,40 грн згідно Договору. (а.с. 38). На доказ направлення претензії до матеріалів даної справи долучено копії рекомендованого повідомлення від 27.07.2020, фіскальних чеків від 27.07.2020. (а.с. 39). Доказів оплати заборгованості на спірну суму, як і реагування на претензію №313 від 20.07.2020, матеріали даної справи не містять.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ст.ст. 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати відповідачем отриманого товару у повному обсязі, що є порушенням умов Договору.

Таким чином, враховуючи умови Договору стосовно порядку оплати за Товар, строк оплати настав, а відповідач вважається таким, що прострочив виконання свого зобов`язання за Договором.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або Законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. (ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України).

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За статтею 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Статтею 231 ГК України визначено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ч.ч. 1, 2).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 вказала, що стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: «Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією».

Таким чином, нарахування штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України можливе лише за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), а тому, враховуючи правовідносини сторін у даній справи суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про стягнення штрафу.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в частині стягнення пені та 3 % річних відповідно до приписів ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Так, згідно приписів ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно п. 11.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували від час укладення Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотопія, війна тощо).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5 дні з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом (п.п. 11.2, 11.3 Договору).

Доказів звернення відповідача до позивача із відповідною заявою у погоджений сторонами п`ятиденний термін, разом із наданням відповідних доказів, а саме Сертифікату торгово-промислової палатою України або іншого компетентного органу, матеріали справи не містять.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 20.04.2021 у справі №922/2453/20 зроблено висновок про те, що статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства, висновків Верховного Суду та умов договору, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач належними та допустимими доказами не навів та не довів ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції наявності підстав для звільнення його від відповідальності через настання обставин непереборної сили.

16.06.2020 прийнято Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 №691-ІХ (далі - Закон від 16.06.2020 №691-ІХ), яким внесено зміни до таких законодавчих актів України: 1) розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено пунктом 8 такого змісту: « 8. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення»; розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15 такого змісту: « 15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Отже, вказаний законодавчий акт стосується звільнення боржника від відповідальності за виконання грошового зобов`язання за договором кредиту (позики) наданого банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), спірні правовідносини стосуються Договору поставки, а тому посилання апелянта на норми Закону від 16.06.2020 №691-ІХ є помилковим.

Крім того, апелянт на підтвердження своїх вимог та доводів, викладених в апеляційній скарзі посилається на Акт звірки розрахунків ДП «Енергоринок» з Публічним акціонерним товариством «Центренерго» за куповану ОРЕ електроенергію станом на кінець 31.03.2020, вказаний доказ не був предметом розгляду та дослідження у суді першої інстанції.

Згідно приписів ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Апелянт в порушення ч. 3 ст. 269 ГПК України не навів та не довів суду апеляційної інстанції наявності доказів чи підстави неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, наданий апелянтом Акт звірки розрахунків ДП «Енергоринок» з Публічним акціонерним товариством «Центренерго» за куповану ОРЕ електроенергію станом на кінець 31.03.2020 апеляційним господарським судом не приймається.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі №911/2627/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС на рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі № 911/2627/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 23.11.2020 у справі № 911/2627/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС.

4. Матеріали справи №911/2627/20 повернути до Господарського суду Київської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.05.2021.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська