ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р. Справа№ 910/10875/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.05.2021 року у справі №910/10875/20 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021, повний текст якого складено 22.02.2021

у справі №910/10875/20 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО"

до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України

про визнання недійсним одностороннього правочину.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМО" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (далі-відповідач), в якому просить визнати недійсним односторонній правочин щодо дострокового припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020, оформленого наказом №79 від 03.07.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач безпідставно, у односторонньому порядку, наказом №79 від 03.07.2020 достроково припинив дію договору зберігання №20 від 01.01.2020, у той час, як позивач належно виконує свої зобов`язання за цим договором та згоди на його розірвання не надавав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20 відмовлено в задоволенні позову.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що вимога про визнання недійсним наказу відповідача № 79 від 03.07.2020 про припинення дії договору не відповідає способам захисту, встановленим ст.16 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, щодо наявності підстав для одностороннього припинення договору зберігання з боку відповідача. Також скаржник посилається на те, що висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки судом помилково зроблено висновок, що договір зберігання був розірваний на підставі угоди №10, яка фактично сторонами не була укладена. Крім того, скаржник стверджує, що наказ № 79 від 03.07.2020 не є внутрішнім документом відповідача та має всі властивості правочину, оскільки останній приймався не на підставі положень Статуту підприємства, а на підставі договору зберігання та на підставі відповідних положень цивільного та господарського кодексів, як це вказано в самому наказі.

Крім того, скаржником в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію повного тексту рішення суду представник позивача отримав 01.03.2021.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021, справу №910/10875/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ІМО" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20 призначено на 18.05.2021 о 10:35 год.; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

22.04.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

Відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та у судове засідання, яке відбулося 18.05.2021, не з`явився, своїх представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення її не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача.

18.05.2021 в судовому засіданні представник скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.01.2020 між відповідачем, як зберігачем, та позивачем, як поклажодавцем, був укладений договір зберігання №20 (далі - Договір), відповідно до умов якого зберігач зобов`язується прийняти в майбутньому товар поклажодавця і повернути його після закінчення терміну дії договору, а поклажодавець зобов`язується попередньо і щомісячно сплачувати зберігачу кошти на умовах цього договору.

Зберігання товару здійснюється на складських приміщеннях, на відкритому майданчику, у холодильних камерах зберігача (п. 1.2 Договору). Послуги надаються за адресою: 03126, м. Київ, бульвар В. Гавела, 24 (п. 1.4 Договору).

За зберігання товару поклажодавець здійснює щомісячно 100 % передоплату до 5 числа кожного місяця, за який здійснюється оплата на підставі пред`явленого зберігачем до оплати рахунку (п. 2.1 Договору).

Зберігач має право раз на місяць за відсутності поклажодавця перевіряти в приміщеннях, де зберігається товар, їх технічний стан та дотримання пожежної безпеки (п. 4.1.6 Договору).

Договір зберігання набирає чинності з 01.01.2020 по 31.12.2020, а в частині розрахунків - до повного виконання взятих на себе зобов`язань. Зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюються додатковою угодою до цього договору (п.п.9.1, 9.2 Договору).

Додатками до Договору сторонами було погоджено обсяг об`єктів та площу, на яких має бути розміщений товар позивача, а також вартість послуг зберігача.

Колегія суддів проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору дійшла до висновку, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання.

У відповідності до ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання (ст. 937 ЦК України).

Згідно з ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ст. 943, 946 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору позивач передав на зберігання відповідачу товарно-матеріальні цінності на складах та в приміщеннях, що належать останньому.

Пунктом 6.13 Договору сторони погодили, що жодна із сторін не має права передавати свої права та обов`язки за цим Договором третім особам без отримання на це письмової згоди іншої сторони.

В матеріалах справи міститься копії договорів про надання платних послуг по відповідальному зберіганню товарно-матеріальних цінностей в складських приміщеннях відповідача, укладених позивачем та іншими підприємствами (ТОВ «Інноваційні банківські системи», ТОВ «ЛПУ», ТОВ «Інтермолоко», ТОВ «Гармонія Трейд», ТОВ «Торговий дім «М`ясо України», ТОВ «Укрбайк», Спільним українсько-німецьким ТОВ «Міда», ТОВ «Шоколадна компанія «Мир»), в яких позивач виступав, як зберігач, а підприємства, як поклажодавці, а саме: договір №11 від 01.01.2020; договір №22 від 01.01.2020; договір №27 від 29.05.2020: договір №2 від 01.01.2020; договір №26 від 01.03.2020; договір №13 від 01.01.2020; договір №7 від 01.01.2020; договір №12 від 01.01.2020.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист позивача від 15.07.2020, в якому останній вказує, що товарно-матеріальні цінності в складських приміщеннях відповідача є власністю ТОВ «Гармонія Трейд», які зберігаються на підставі договору №2 від 01.01.2020.

Водночас, матеріали справи не містять доказів письмової згоди відповідача на зберігання товарно-матеріальних цінностей вказаних вище підприємств в його складських приміщеннях, що є порушенням умов Договору, зокрема, п.6.13.

Вказане свідчить про неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором та спростовує його твердження про протилежне.

Пунктом 9.4 Договору сторони погодили, що кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір до закінчення терміну його дії при наявності достатніх причин, зокрема, несвоєчасного, неналежного виконання поклажодавцем всіх взятих на себе зобов`язань згідно умов цього Договору. При цьому сторона - ініціатор розірвання Договору, зобов`язується офіційно повідомити про це іншу сторону, але не менше ніж за 10 (десять) календарних до настання такої дати.

Дострокове припинення Договору оформлюється відповідною Додатковою угодою до Договору у двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу. У разі не повернення поклажодавцем підписаного додатку протягом 10 календарних днів з дня направлення додатку зберігачем, факт припинення дії Договору вважається визнаним поклажодавцем та підтверджено відсутність будь-яких претензій один до одного (п.9.5 Договору).

Крім того, сторони домовились, що у разі виникнення ситуації, які можуть свідчити про неправомірність дій поклажодавця в тому числі, які супроводжуються блокуванням роботи зберігача пошкодження його майна, тощо, Договір припиняється автоматично з наступного після настання такої події (п.9.7 Договору).

Як свідчать матеріали справи, 16.07.2020 позивачем був отриманий лист відповідача, в якому останній повідомив позивача про припинення дії Договору. Разом з цим листом, відповідач направив позивачу два примірники додаткової угоди (додаток) №10 від 03.07.2020, у якій було зазначено, що дія Договору припиняється з 16.07.2020.

Позивач, зі свого боку, вказаної додаткової угоди не підписав та надав відповідь від 17.07.2020 на пропозицію відповідача, в якій повідомив зберігача про свою незгоду із припиненням Договору, посилаючись на порушення умов та порядку розірвання договору (п. 9.4) та ст. 188 Господарського кодексу України.

Відтак, враховуючи вище викладене та погодженні сторонами на власний розсуд вказані вище умови Договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку правочином, яким оформлено дострокове припинення Договору є письмово оформлена додаткова угода (додаток) №10 від 03.07.2020.

Разом з тим, одностороннім правочином, яким незаконно достроково припинено дію Договору, позивач визначив наказ відповідача №79 від 03.07.2020.

Водночас, у відповідності до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 Цивільного кодексу України у судовому порядку.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Частиною 5 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

У відповідності до ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, оформлене у визначеному відповідним договором порядку волевиявлення однієї із сторін на дострокове припинення його дії за своїми наслідками є одностороннім правочином про розірвання відповідного договору, а відтак, при його вчиненні мають бути дотриманні встановлені законодавством вимоги, необхідні для чинності такого правочину.

Як встановлено вище, сторонами було погоджено умови та порядок дострокового розірвання Договору та його припинення (п.п.9.4, 9.5, 9.7 Договору).

Для правової кваліфікації дій учасників цивільного обороту, спрямованих на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, в якості правочинів, суттєве значення має встановлення підстав вчинення таких дій, тобто сукупності юридично значимих причин-обставин, безпосереднім об`єктивним наслідком яких стали такі дії. Саме правова підстава тієї чи іншої дії надає останній якостей цивільно-правового правочину і дозволяє належним чином кваліфікувати правочин за видом та вірно визначити норму матеріального права, яка регулює цей правочин.

Як випливає з аналізу глави 16 Цивільного кодексу України, законодавець визначає договір і дії, що вчиняються на виконання зобов`язання за цим договором, у нерозривній єдності, а правила про форму правочину та про його недійсність - стосуються підстав виникнення зобов`язання.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.05.2018 по справі №910/8087/17.

Разом з тим, розпорядчий документ голови комісії з реорганізації (перетворення) - в. о. генерального директора відповідача Самусенка О. О. - наказ №79 від 03.07.2020 не є правочином у розумінні цивільного законодавства України, а є внутрішнім документом підприємства, який прийнято особою, що здійснює керівництво підприємством та має право у межах своєї компетенції видавати накази щодо його діяльності, організовувати і контролювати їх виконання (п.7.7 Статуту ДО Комбінат "Прогрес", затвердженого наказом Державного агентства резерву України № 288 від 21.12.2016).

Тобто, видання відповідачем внутрішнього наказу № 79 від 03.07.2020 про припинення дії Договору не є підставою виникнення зобов`язань, а є виконанням посадовою особою відповідача функцій щодо управління діяльністю підприємства в частині, зокрема, що стосується укладення чи припинення дії господарських угод. Тому сам факт видачі такого наказу не є правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки є лише рішенням (дією), що засвідчує факт волевиявлення сторони на припинення дії зобов`язання.

Вказівка в преамбулі наказу №79 на положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та п.п.9.4, 9.5, 9.7 Договору є причиною для видання такого наказу з посиланням на вчинення подальших дій.

З огляду на що, твердження скаржника про те, що наказом відповідача був оформлений односторонній правочин про припинення договору зберігання, колегією суддів відхиляються.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про визнання недійсним наказу відповідача №79 від 03.07.2020 не відповідає способам захисту, встановленим ст.16 Цивільного кодексу України. Більше того, у даному випадку, задоволення такої вимоги не призведе до відновлення права позивача.

За змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності такої сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права (інтересу) відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес і закріплення законом.

Невірно обраний спосіб захисту є підставою для відмови у позові, при цьому суд не розглядає доводи сторін по суті позовних вимог, не перевіряє на відповідність вимогам закону, не підтверджує їх і не спростовує, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із застосуванням належного способу захисту.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі №910/10875/20 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4.Матеріали справи №910/10875/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24.05.2021.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов