РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2021Справа № 910/4169/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., розглянувши в

порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали

господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

Партнер»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Банкресурс»

про стягнення 80 535, 82 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Партнер» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Банкресурс» про стягнення 80 535, 82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором № 08/07 від 08.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 позовну заяву залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви.

До Господарського суду міста Києва 24 березня 2021 року позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4169/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 20.04.2021 представник відповідача подав відзив, у якому проти задоволення позову заперечував повністю.

До Господарського суду міста Києва 26 квітня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що викладені у відзиві доводи відповідача спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Представник позивача 30.04.2021 подав до суду додаткові пояснення.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 06.05.2021 представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 08.07.2020 укладено договір №08/07, за умовою пункту 1.1 якого відповідач зобов`язався виготовити та передати у власність позивача банківські модулі з відповідними сертифікатами до них. Крім того, відповідач зобов`язався надати послуги з монтажу касових модулів.

За твердженням абзацу третього сторінки першої позовної заяви, укладений договір є змішаним та містить елементи договорів поставки та надання послуг.

За договором поставки одна сторона - постачальник (який здійснює підприємницьку діяльність) зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (згідно правового регулювання статті 265 Господарського кодексу України та статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Укладений сторонами у справі договір не містить відповідних прямих зобов`язань як в частині поставки так і в частині надання послуг, що споживаються в процесі її вчинення.

Відповідно, твердження позивача в цій частині є помилковим. За чітко визначеними пунктом 1.1 договору №08/07 від 08.07.2020 умовами зобов`язання відповідача полягає у виготовленні, передачі у власність позивача та виконанні монтажних робіт індивідуального обладнання, характеристики якого мають визначатись специфікацією.

За визначенням абзаців першого та другого статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Таким чином, укладений сторонами у справі договір №08/07 від 08.07.2020 за своєю правовою природою є договором підряду на виготовлення та монтаж банківського обладнання.

Крім того, суд має визнати помилковим і твердження позивача про надання йому права введеними у країні карантинними обмежуючими заходами на укладення договорів в іншій, ніж визначено законодавством формі.

Відповідно до частини першої статті 181 Господарського кодексу України Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, для твердження про досягнення згоди з істотних питань та укладення у спрощений спосіб договору, позивач мав надати суду матеріали листування, які беззаперечно можуть підтвердити посадову особу, її повноваження та відображену нею волю відповідача на вчинення певної дії та прийняття ним певно визначеного господарсько-правового зобов`язання.

Надані позивачем матеріали електронної переписки (додаток 9 до позовної заяви) можуть лише підтвердити факт обміну повідомленнями у спосіб обміну цифровими повідомленнями між людьми з використанням цифрових пристроїв за допомогою сервісу відкладеного зчитування е-пошта (e-mail) безкоштовних сервісів загального доступу gmail.com та ukr.net.

З урахуванням прямого заперечення відповідачем факту прийняття додаткових зобов`язань, відсутності доказів здійснення електронних повідомлень з застосування електронних підписів та можливості будь-якої особи фактично без персоналізації створювати поштові скриньки з відповідними електронними адресами на цих сервісах, суд не може приймати надані позивачем матеріали в якості належного доказу у справі.

Відповідно, суд відхиляє доводи позовної заяві про погодження всіх істотних умов договору та не визнає непідписаний жодним з учасників відносин проект договору (додаток №4 до позовної заяви), що має той же порядковий номер та дату підписання, що і додаток до позовної заяви №3.

Суд має зазначити, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству (частина перша статті 19 Господарського кодексу України, частина перша статті 43 Господарського кодексу України тощо).

Суб`єкти господарювання мають право у своїй діяльності на власний ризик відступати від правового регулювання певної діяльності не порушуючи вимог законодавства імперативного характеру, у тому числі і здійснювати господарські відносини зі своїми контрагентами базуючись на усних домовленостях представників.

У той же час, використовуючи таку чи будь-яку іншу неврегульовану Законом форму узгодження взаємовідносин, суб`єкт господарювання має чітко усвідомлювати неможливість судового захисту своїх прав у випадку виникнення спорів, оскільки факт виникнення господарсько-правових прав та зобов`язань Законом чітко пов`язується з певною формою відповідного правочину.

Пунктом 1.2 договору №08/07 від 08.07.2020 визначено, що розміри, кількість, вартість та адреси доставки товарів визначаються специфікацією, яка є невід`ємною частиною договору.

Позивачем надано суду копію специфікації, яка не підписана ні позивачем ні відповідачем (додаток №3).

Відповідно, цей документ не може бути належним доказом у справі і відхиляється судом як такий, що не може підтвердити факт виникнення відповідних зобов`язань сторін.

Окремо суд має додати, що надана позивачем копія непідписаної сторонами договору специфікації не встановлює вимоги щодо товщини металу.

Таким чином, твердження позивача про невідповідність виготовлених відповідачем металевих конструкцій в частині товщини використаного металу не підтверджується належними доказами, які можуть підтвердити зобов`язання відповідача виконати роботу саме з металу товщиною 4 мм, а не 3мм.

Крім того, наявність у відповідача господарсько-правового зобов`язання з доставки виготовлених конструкцій за адресами у місті Львів також не підтверджується жодним належним доказом.

За відсутності факту виникнення певного зобов`язання неможливо стверджувати про його порушення, оскільки твердження про порушення неіснуючого є поза межами правової логіки.

Суд не може приймати до уваги при винесені рішення непідтверджені доказами твердження чи припущення одного з учасників розгляду спору.

За визначенням частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (частина четверта статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 216 та частиною другою статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (презумпція вини).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Звертаючись з позовом про застосування правових наслідків порушення відповідачем господарсько-правових зобов`язань позивач, у перш за все, має прямий процесуальний обов`язок довести суду факт існування цього зобов`язання і факт його порушення відповідачем.

За умови доведеності цих фактів, в свою чергу, відповідач мав доводити суду відсутність вини у порушенні.

У даному випадку позивачем не доведено суду ні факту існування зобов`язань (визначених позовною заявою) в частині доставки обладнання за встановленими адресами, ні факту виготовлення з певно визначеного матеріалу, ні факту порушення встановлених договором строків виконання робіт.

Фактично, позивач обмежився лише непідтвердженим твердженням про повідомлення відповідачем лише 27.08.2020 про готовність обладнання (абзац 4 сторінки другої позовної заяви, відсутні будь-який доказ на підтвердження як самого повідомлення так і його дати).

В свою чергу, відповідачем для спростування твердження позивача надано суду непідписану (позивачем) видаткову накладну №1 від 23.07.2020, яка також не може бути належним доказом своєчасного виконання зобов`язання.

Судом прийнято до уваги посилання відповідача до графи «призначення платежу» платіжних доручень позивача, якими було ініційовано три грошових перекази. У той же час, суд не може погодитись, що визначене у платіжному дорученні №4172 від 31.07.2020 призначення є належним та допустимим доказом своєчасного виконання зобов`язання.

З урахуванням прямої процесуальної вимоги частини першої статті 74 Господарського кодексу України суд встановлю факт недоведеності саме позивачем факту порушення відповідачем господарсько-правових зобов`язань за договором №08/07 від 08.07.2020 (додаток №3 до позовної заяви).

Проект договору з таким самим номером та датою підписання (додаток №4 до позовної заяви) та проекти специфікацій та інших непідписаних документів судом при винесенні рішення у справі до уваги не приймаються.

Позивачем заявлено вимоги про:

- стягнення з відповідача грошових нарахувань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України;

- стягнення нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання;

- стягнення збитків (додаткові витрати позивача).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовою пункту 1.1 укладеного сторонами у справі договору відповідач зобов`язався виготовити та передати у власність позивача банківські модулі.

У даному випадку суд встановлює відсутність у відповідача грошового зобов`язання, що унеможливлює застосування до нього правових наслідків статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Інші дві вимоги позову є прямо пов`язаними з фактом порушення відповідачем власного господарсько-правового зобов`язання за укладеним договором.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 216 та частиною другою статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Таким чином, для застосування до відповідача правових наслідків порушення зобов`язання має бути доведеним факт порушення цього зобов`язання.

Як зазначалось раніше, позивачем не доведено суду поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами ні факту наявності зобов`язань (які позивач вважає порушеними), ні факту їх порушення.

За таких обставин, суд не має процесуальної можливості надати примусовий захист інтересам позивача шляхом стягнення з відповідача нарахованої ним пені та грошової оцінки збитків.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.Ю.Кирилюк