РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.04.2021Справа № 910/6196/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОЛЕНД-ЗАПЧАСТИНА";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Чумацький шлях";

про стягнення 32 900,00 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: не з`явилися;

Від відповідача: Пашун О. Л., представник, довіреність № 11/11 від 13.11.2020;

Пашун С. О., представник, довіреність № 11/11 від 13.11.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроленд-запчастина" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Чумацький шлях" про стягнення 32 900,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання з перевезення вантажу на підставі заявки № 4 від 10.02.2020, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 14 397,00 грн. заборгованості, 13113,00 грн. пені та 5 390,00 грн. збитків, які були заподіяні внаслідок невиконання зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року відкрито провадження у справі № 910/6196/20 та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Через відділ діловодства господарського суду 28.05.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій останній просив суд збільшити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача 14 397,00 грн заборгованості, 13 113,00 грн пені та 11 028,00 грн. збитків, 100,80 грн. інфляційних втрат та 70,80 грн. 3% річних.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Приймаючи до уваги, що вищевказана заява позивача не суперечить вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне прийняти її до розгляду, у зв`язку з чим спір у даній справі вирішується виходячи з нової ціни позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2020 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.11.2020.

Через відділ діловодства господарського суду 10.11.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій останній просив суд збільшити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача 14 397,00 грн заборгованості, 13 113,00 грн пені та 11 028,00 грн. збитків, 143,66 грн. інфляційних втрат та 276,14 грн. 3% річних.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Приймаючи до уваги, що вищевказана заява позивача не суперечить вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне прийняти її до розгляду, у зв`язку з чим спір у даній справі вирішується виходячи з нової ціни позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу № 911/6196/20 до судового розгляду по суті на 16.02.2021 року.

У судових засіданнях 16.02.2021 та 16.03.2021 оголошувалась перерва в слуханні справи по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити.

Представники позивача в судове засідання 13.04.2021 року не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представників позивача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2020 року між ТОВ "АГРОЛЕНД-ЗАПЧАСТИНА" (вантажовідправник) та ТОВ "ТЕП "ЧУМАЦЬКИЙ ШЛЯХ" (перевізник) було укладено заявку № 4 про перевезення вантажу.

Відповідно до умов даної заявки на перевезення вантажу сторони погодили, що перевізник має виконати перевезення вантажу автомобілем Renault НОМЕР_1 / НОМЕР_2 з м. Олександрії (Кіровоградська область) в м. Тересін, Полночна, Польща.

Датою завантаження визначено 13 лютого 2020 року.

Датою розмитнення визначено 18 лютого 2020 року.

Адреса розмитнення - Копитов, Польща.

Вантажоотримувачем є PW Logistics Sp. z о.о., Польща, Варшава, вул. Емілії Плате 10/PU2.

Відповідно до вищезазначеної заявки на перевезення вантажу загальна вартість перевезення еквівалентна 1100,00 євро по курсу НБУ на день розвантаження. Умови оплати: 50% підлягає сплаті по факту завантаження товару, наступні 50% - через день після розвантаження.

Положеннями ч. 1 ст. 205 ЦКУ передбачено, що правочин може зчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГКУ допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦКУ правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

При цьому, відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, укладений між сторонами у спрощений спосіб договір є договором перевезення вантажу автомобільним транспортом, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у відповідності до умов заявки на перевезення № 4 від 10.02.2020 р., внаслідок чого вантаж не перетнув державний кордон України, не відбулося розмитнення товару, у зв`язку з чим вантаж не був отриманий вантажоотримувачем PW Logistics Sp. z о.о. у Польщі. Невиконання взятих на себе зобов`язань, на думку позивача, відбулося по причині відсутності у відповідача - перевізника ТОВ ТЕП "ЧУМАЦЬКИЙ ШЛЯХ" дозволу на перевезення у міжнародному сполученні.

Враховуючи те, що перевізником не виконано зобов`язання по перевезенню вантажу відповідно до умов заявки № 4 від 10.02.2020 р., позивач вважає, що відповідач зобов`язаний повернути кошти, які були перераховані на його рахунок в якості авансу та компенсувати збитки.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що 13 лютого 2020 року було оформлено вантажну митну декларацію за номером UA110300/2020/000425 від 13.02.2020 р. на товар, який підлягав перевезенню згідно умов заявки № 4 від 10.02.2020 на територію Польщі, а також оформлено міжнародну товарно-транспортну накладну № 1089058 від 13.02.2020 р.

Відповідно до умов Заявки, сторонами була встановлена дата завантаження товару - 13.02.2020, а також дата розмитнення - 18.02.2020.

Вартість перевезення відповідно до заявки складає 1100 євро. При цьому, по факту завантаження вантажовідправник ТОВ «АГРОЛЕНД ЗАПЧАСТИНА» зобов`язався сплатити 50% вартості перевезення, інші 50% через день після розвантаження.

З викладеного слідує, що строк початку виконання перевезення вантажу згідно з умовами укладеної сторонами заявки пов`язаний з отриманням перевізником попередньої оплати в розмірі 50% вартості перевезення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання щодо оплати авансового платежу в розмірі 50% вартості перевезення виконав лише 17.02.2020 р., а не 13.02.2020 (день завантаження товару, визначений умовами заявки), сплативши на користь перевізника суму в розмірі 14 397,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4637 від 17.02.2020.

За приписами статті 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно ст. 313 ГК України, Перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі. Перевізник звільняється від відповідальності за прострочення в доставці вантажу, якщо прострочення сталося не з його вини.

У матеріалах справи міститься лист ТОВ «Агроленд-Запчастина» вих № 10 від 25.02.2020 р., направлений ТОВ ТЕП «Чумацький шлях», за змістом якого позивач просив відповідача повернути машину Renault НОМЕР_3 / НОМЕР_2 в м. Олександрія, Кіровоградська область, згідно заявки № 4 від 10.02.2020 р., без зазначення причин такої вимоги.

Відповідач зазначає, що в момент отримання вказаного листа автомобіль Renault НОМЕР_3 / НОМЕР_2 перебував у прикордонному місті Ковель, де водій на підставі оформлених документів мав отримати дозвіл на перевезення вантажу до Республіки Польща. На виконання вимог вантажовідправнка перевізником вантаж було повернуто за адресою завантаження.

26.02.2020 р. ТОВ "АГРОЛЕНД-ЗАПЧАСТИНА" подало до митного посту "Олександрія" лист № 11 про визнання митної декларації за номером UA110300/2020/000425 від 13.02.2020 р. недійсною, у зв`язку з тим, що товар не перетнув кордон України в установлений термін, за відсутністю дозволу на вивезення в перевізника ТОВ ТЕП «Чумацький шлях».

Враховуючи вимогу вантажовідправника про повернення автомобіля разом із вантажем, суд приходить до висновку, що позивач в односторонньому порядку відмовився від перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 615 ЦК України передбачає правила односторонньої відмови від зобов`язання:

1) У разі порушення зобовґязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом;

2) одностороння відмова від зобовґязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання;

3) внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або в повному обсязі відповідно змінюються умови зобовґязання або воно припиняється.

Суд критично ставиться до посилань позивача про неможливість виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором перевезення по причині відсутності, станом на день підписання заявки, дозволу на перевезення.

Порядок встановлює процедуру оформлення і видачі дозволів на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (далі - дозвіл), їх обміну та обліку.

Порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні їх обміну та обліку (надалі - Порядок), затверджений наказом Міністерством транспорту України від 20.08.2004 № 757, встановлює процедуру оформлення і видачі дозволів на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (далі - дозвіл), їх обміну та обліку (п. 1.2. Порядку).

Відповідно до п. 1.3. Порядку перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом територією іноземних держав або транзитом через їхні території здійснюється автомобільними перевізниками згідно з вимогами міжнародних договорів України та на підставі належним чином оформлених відповідних дозволів, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Згідно з п. 3.1. договору, оформлення та видача дозволів проводяться в пунктах видачі дозволів уповноваженого органу та її територіальних органів (далі - пункт видачі дозволів).

Відповідно до ч. 1,2 п. 3.2. Порядку, дозволи для перевезення вантажів оформлюються і видаються водію автомобільного транспортного засобу (автомобільному перевізнику або уповноваженій ним особі) (далі - уповноважена особа) на підставі усного звернення або письмової заяви, в якій зазначаються найменування (прізвище, ім`я, по батькові) автомобільного перевізника та його місцезнаходження (місце проживання), відомості щодо автомобільних транспортних засобів (реєстраційні номери, вантажопідйомність, повна маса), маршруту руху із зазначенням країн відправлення та призначення, а також країн прямування автомобільного транспортного засобу, вантажу (вага, загальна кількість), видів дозволів, які бажає отримати автомобільний перевізник, та пункт видачі дозволів. Для оформлення та видачі дозволу уповноважена особа при усному зверненні та поданні письмової заяви пред`являє документ, що посвідчує особу, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, документи на вантаж, за винятком здійснення порожньої подачі транспортного засобу на завантаження до країни відправлення, сертифікати відповідності транспортного засобу щодо безпеки руху та екологічної безпеки вимогам країн, територією яких буде здійснюватися перевезення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Суд не приймає до уваги посилання позивача, що на момент укладення заявки №4 від 10.02.2020 року ТОВ ТЕП «Чумацький шлях» було відомо про відсутність дозволу на перевезення вантажу до Республіки Польща, оскільки видача дозволу на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні відповідно до вимог чинного законодавства передбачає наявність, зокрема, документів на вантаж.

Враховуючи викладене, з урахуванням відмови вантажовідправника від перевезення вантажу, через його одностороннє волевиявлення, що унеможливило виконання перевізником своїх зобов`язань за заявкою на перевезення вантажу, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 14 397,00 грн. заборгованості за договором перевезення.

З урахуванням викладеного вище, суд також відмовляє у похідних вимогах позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на основну заборгованості, у задоволенні якої було відмовлено.

Також позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача на підставі п. 2 Заявки за період з 19.02.2020 р. по 27.02.2020 р. 13 113, 00 грн. пені, що еквівалентно 450 євро по курсу НБУ станом на 24.04.2020 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 Заявки сторони передбачили, що у випадку простою чи запізнення винна сторона виплачує пеню в розмірі 50 ЄВРО за добу.

Однак, враховуючи відсутність фактичної дати доставки вантажу, оскільки вантаж було повернуто у зв`язку з односторонньою відмовою вантажовідправника від перевезення вантажу, що унеможливило виконання перевізником своїх зобов`язань за заявкою на перевезення вантажу, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 13 113,00 грн. пені на підставі п. 2 Заявки.

Позивачем також заявляється вимога про стягнення збитків, які складаються з вартості сплачених брокерських послуг на загальну суму 5390,00 грн., які було сплачено під час процедури митного оформлення та під час оформлення процедури анулювання митної декларації , а також 5638,00 грн. витрат, які складаються з різниці між сумою згідно виставленого відповідачем рахунку № 17 від 13.02.2020 р., по якому транспортні послуги не було надано, та сумою згідно рахунку ФОП Щадило К.Р. № 28/02 від 28.02.202С р. 1300 євро, що еквівалентно 35035,00 грн., по якому транспортні послуги надано.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, ст. 225 Господарського кодексу України включає вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У Цивільному кодексі України поняття збитків надається ст. 22, відповідно до якої виділяють дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. У разі порушення зобов`язання боржником, він зобов`язаний відшкодувати збитки в повному обсязі.

Для застосування такої міри правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок.

Під час розгляду спору позивач не довів суду наявності таких умов застосування даного виду відповідальності до відповідача, оскільки позивачем не доведено суду та не підтверджено належними доказами того, що позивачем понесені збитки, саме у зв`язку з неправомірними діями відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи зібрані докази по справі, пояснення представників сторін та керуючись статтями 129, 232, 236-241 ГПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21.05.2021

Суддя О.В. Мандриченко