ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р. Справа№ 910/17381/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Дикунської С.Я.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 (повний текст рішення складено та підписано 18.01.2021)

у справі № 910/17381/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000»

про стягнення 62 735,22 грн

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних у загальному розмірі 62 735,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 1908/19 від 19.08.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/17381/20 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на користь Фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича інфляційні у розмірі 5874,03 грн, 3% річних у розмірі 10 659,00 грн, пеню у розмірі 45280,31 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 853,05 грн.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 071,11 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позов є обґрунтованим, однак неправильне нарахування заявлених до стягнення сум призвело до часткового задоволення позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/17381/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у зменшенні розміру пені, яка підлягає стягненню на користь позивача, а також судом порушено норми ст. 61 Конституції України, оскільки стягуючи відсотки річних та пеню судом, фактично, двічі притягнуто відповідача до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Крім того, відповідач зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та таким, що безпідставно задоволений судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/17381/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/17381/20 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

26.02.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Позивач 19.03.2021 направив до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів скарги заперечив, просив залишити без змін оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що пеня, інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми правомірно стягнуті з відповідача, водночас, розмір штрафних санкції не є надмірним у порівнянні до прострочення яке було допущено відповідачем, а з огляду на те, що порушення було допущено ще до введення в дію карантинних обмежень, відсутні підстави вважати, що саме карантин зумовив неналежне виконання зобов`язання та може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Крім того, за твердженням позивача, відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, які б могли бути підставою для зменшення штрафних санкцій, а отже прийняте судом рішення, в оскаржуваній частині, є законним та обґрунтованим.

Позивач також зазначає, що одночасне стягнення відсотків річних та пені не є порушенням ст. 61 Конституції України, оскільки правова природа вказаних сум є різною, зокрема 3% річних передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою не є штрафними санкціями і мають нараховуватись незалежно від вини боржника.

Приписами ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», пункт 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

« 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»№ 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 17.07.2020.

Отже, з урахуванням пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 17.07.2020, строк на подання учасниками справи додаткових заяв та клопотань, заперечень на відзив - сплив, і на адресу Північного апеляційного господарського суду відповідні документи не надходили.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2019 між Фізичною особою-підприємцем Сидором Іваном Мирославовичем (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» (покупець) укладений договір поставки №1908/19 (надалі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (надалі - товар), визначений накладними, що є невід`ємними частинами цього договору (п. 1.1. Договору).

Зі змісту пунктів 1.2, 1.3. Договору вбачається, що найменування, кількість, якість та ціна одиниці товару, що включає вартість упаковки та маркування, вказуються у накладних до цього договору. Умови поставки, місце та строки поставки, кожної партії товару вказуються у письмових замовленнях до цього договору. Загальна сума договору складає загальну вартість всіх партій товару, які будуть поставлені за договором, згідно накладних до цього договору.

Оплата товару здійснюється покупцем на умовах відтермінування платежів протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару. Моментом поставки вважається завантаження товару в автотранспорт покупця, або третьої особи визначеної покупцем, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця. (п. 3.1. Договору).

У відповідності до п. 4.1. Договору поставка товару за цим договором здійснюється на умовах, визначених письмовими замовленнями до цього договору, відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (ІНКОТЕРМС) у редакції 2010.

Сторони дійшли згоди у п. 4.2. Договору, що покупець щомісячно до 25 числа календарного місяця подає постачальну замовлення із зазначенням обсягу поставки товару на наступний, місяць поставки, строків поставки, інших умов поставки. Замовлення може містити умови щодо організації чи здійснення перевезення товару продавцем, зокрема, пункти завантаження та розвантаження товару, вид транспорту, інші умови перевезення.

Відповідно до п. 4.7. Договору передача товару покупцеві оформляється шляхом підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної або товарно - транспортної чи залізничної накладної. Моментом передачі (поставки) товару вважається момент підписання сторонами відповідних документів у місці поставки товару.

В пункті 4.9. Договору, сторони погодили, що приймання товару за кількістю і якістю здійснюється згідно до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженою Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженою Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7.

Положеннями п. 5.3. Договору передбачено, що у випадку прострочення покупцем строків оплати товару покупець зобов`язується, сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2020. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторін від виконання зобов`язань за цим договором та відповідальності за його порушення (п. 8.1. Договору).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що на виконання умов Договору позивач в період з 28.08.2019 по 31.10.2019 поставив та передав у власність відповідачу товар на загальну суму 1 648 123,05 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0000426 від 28.08.2019 на суму 106 650,02 грн, №РН-0000442 від 08.09.2019 на суму 139 021,87 грн, №РН-0000452 від 13.09.2019 на суму 106 650,02 грн, №РН-0000467 від 22.09.2019 на суму 355 550,58 грн, №РН-0000473 від 29.09.2019 на суму 106 650,02 грн, №РН-0000495 від 11.10.2019 на суму 135 236,64 грн, №РН-0000503 від 15.10.2019 на суму 349 028,50 грн, № РН-0000508 від 19.10.2019 на суму 106 650,02 грн, № РН-0000521 від 25.10.2019 на суму 106 650,02 грн, № РН-0000532 від 31.10.2019 на суму 136 035,36 грн, та товарно-транспортними накладними № 000266 від 28.08.2019, № 000278 від 08.09.2019, № 000284 від 13.09.2019, № 000292 від 22.09.2019, № 000296 від 29.09.2019, № 000311 від 11.10.2019, № 000317 від 15.10.2019, № 000322 від 19.10.2019, № 000332 від 25.10.2019, № 000340 від 31.10.2019.

Відповідачем в період з 27.09.2019 по 18.12.2019 було сплачено кошти в загальній сумі 1 017 259,15 грн.

У грудні 2019 року Фізична особа-підприємець Сидор Іван Мирославович звернувся до Господарського суду міста Києва з первісним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» про стягнення заборгованості у розмірі 630 863,90 грн, пені у сумі 14 929,84 грн, 3% річних у сумі 1461,58 грн.

Під час розгляду вказаної справи відповідач частково сплатив на користь позивача суму заборгованості за Договором поставки №1908/19 від 19.08.2019 у сумі 218 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 у справі № 910/18436/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020, закрито провадження у справі №910/18436/19 за первісним позовом фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» в частині первісних позовних вимог про стягнення боргу у сумі 218 000,00 грн. В іншій частині первісні позовні вимоги фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на користь фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича борг у сумі 412863,90 грн, пеню у сумі 13918,87 грн та 3% річних у сумі 1378,34 грн. В іншій частині первісних позовних вимог фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» відмовлено. Повернуто фізичній особі-підприємцю Сидору Івану Мирославовичу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 9708,83 грн, сплачений згідно із платіжним дорученням № 3 від 19.12.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи №910/18436/19 та судовий збір у сумі 960,50 грн, сплачений згідно із платіжним дорученням № 4 від 19.12.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи №910/18436/19. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» до фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича про визнання недійсним договору відмовлено повністю.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач повністю розрахувався із позивачем за поставлений товар за договором лише 07.10.2020, у зв`язку з чим має сплатити пеню у розмірі 45 360,95 грн, 3% річних у розмірі 10 686,38 грн та інфляційні втрати в розмірі 6 687,90 грн, нарахованих за період прострочення боржника.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 у справі № 910/18436/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020, закрито провадження у справі №910/18436/19 за первісним позовом фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» в частині первісних позовних вимог про стягнення боргу у сумі 218 000,00 грн. В іншій частині первісні позовні вимоги фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на користь фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича борг у сумі 412863,90 грн, пеню у сумі 13918,87 грн та 3% річних у сумі 1378,34 грн. В іншій частині первісних позовних вимог фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» відмовлено. Повернуто фізичній особі-підприємцю Сидору Івану Мирославовичу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 9708,83 грн, сплачений згідно із платіжним дорученням № 3 від 19.12.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи №910/18436/19 та судовий збір у сумі 960,50 грн, сплачений згідно із платіжним дорученням № 4 від 19.12.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи №910/18436/19. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» до фізичної особи-підприємця Сидора Івана Мирославовича про визнання недійсним договору відмовлено повністю.

Предметом спору у вказаній судовій справі було стягнення заборгованості за товар, поставлений позивачем за Договором поставки №1908/19 від 19.08.2019 у період з 28.08.2019 по 31.10.2019.

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 у справі № 910/18436/19, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

За наведених обставин не потребує доказуванню при розгляді цієї справи встановлений у вказаному судовому рішенні факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором поставки №1908/19 від 19.08.2019, зокрема, за видатковими накладними № РН-0000503 від 15.10.2019, № РН-0000508 від 19.10.2019, № РН-0000521 від 25.10.2019, № РН-0000532 від 31.10.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду вказаної справи відповідач частково сплатив на користь позивача суму заборгованості за договором поставки №1908/19 від 19.08.2019 у сумі 218 000,00 грн.

Крім того, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 у справі № 910/18436/19 відповідачем було сплачено:

- основний борг у розмірі 412 863,90 грн згідно з платіжними дорученнями № 7460 від 02.10.2020 на суму 50 000,00 грн, № 7461 від 05.10.2020 на суму 100 000,00 грн, № 757 від 06.10.2020 на суму 142 263,90 грн, № 7476 від 07.10.2020 на суму 120 000,00 грн;

- пеню у розмірі 13 918,87 грн згідно з платіжним дорученням № 7599 від 07.10.2020;

- 3% річних у розмірі 1378,34 грн згідно з платіжним дорученням № 7600 від 07.10.2020.

При зверненні до суду позивачем заявлено до стягнення з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 10 686,37 грн, розраховані за загальний період прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання з 19.12.2019 по 05.10.2020, та інфляційні втрати у розмірі 6 687,90 грн, розраховані за місяці прострочення відповідача грудень 2019 року, січень - вересень 2020 року.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Оскільки відповідач сплачував заборгованість за договором у сумі 630 863,90 грн під час розгляду справи № 910/18436/19 та після прийняття у ній рішення на користь позивача, тобто з простроченням, обґрунтованим є висновки суду першої інстанції, про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних підлягають задоволенню в частині 10 659,00 грн.

Обґрунтованими є також висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат з огляду на наступне.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та встановив, що позивачем необґрунтовано здійснено розрахунок інфляційних у грудні 2019 році, січні-квітні 2020 року на суми боргу 284 528,50 грн, 231 528,50 грн, 151 528,50 грн, 96 528,850 грн, 74 528,50 грн, оскільки прострочення таких сум боргу тривало менше півмісяця.

Натомість, обґрунтованим та правильним є розрахунок інфляційних, здійснений позивачем за прострочення решти суми боргу, що становить 5 874,03 грн.

Отже, враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат обґрунтовано задоволено судом першої інстанції в частині 5874,03 грн, а в іншій частині слід відмовити у зв`язку з неправомірністю нарахування.

Також позивачем у даній справі було заявлено вимогу про стягнення 45 360,95 грн пені за загальний період з 19.12.2019 по 03.06.2020.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати передбачена у п. 5.3. Договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку прострочення покупцем строків оплати товару покупець зобов`язується сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 45 280,31 грн у зв`язку з помилковим нарахуванням позивачем пені у розмірі більшому від допустимого.

Щодо вимог відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Дослідивши обставини справи, а саме те, що заборгованість (яка виникла у 2019 році) не була сплачена в повному обсязі навіть після звернення позивача з позовом у справі № 910/18436/19, заборгованість виникла до введення карантинних обмежень, які було запроваджено у 2020 році, розмір пені не є надмірним ні у порівнянні з ціною Договору ні у порівнянні з ціною простроченого зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку, що обставини справи та поведінка боржника, не дають підстав вважати що заявлені до стягнення штрафні санкцій, в межах обґрунтованого розміру, є надмірними та підлягають зменшенню.

Крім того, судом першої інстанції було розглянуто доводи відповідача про неможливість одночасного нарахування пені та процентів, з посиланням на порушення ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як правильно вказав суд першої інстанції, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, 3% річних та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки за соєю правовою природою ці нарахування є різними. Так, 3% річних, на відміну від пені, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Разом з цим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про надмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18.

Дослідивши обставини справи, а також докази надані позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів встановила, що до суду першої інстанції позивачем було належні та допустимі докази на підтвердження реальності та необхідності понесення таких витрат, а заявлена до стягнення сума 10 000,00 грн не є надмірно з урахуванням обсягу наданих послуг та складністю справи.

Водночас, враховуючи часткове задоволення позову, витрати позивача підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог. А тому відшкодуванню підлягають 9 853,05 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката з заявлених 10 000,00 грн.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на спростування доводів позовної заяви. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі № 910/17381/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/17381/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000».

4. Матеріали справи №910/17381/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

С.Я. Дикунська