РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2021Справа № 910/4088/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження

справу № 910/4088/21

за позовом Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря міста Києва Української православної Церкви

до 1) Комунального підприємства виконавчого органу Київміськради (КМДА) "Київтеплоенерго"

2) Акціонерного товарситва "К.ЕНЕРГО"

про визнання правочину недійсним

За участі представників сторін:

від позивача: Тихонов О.А., Варнаков Є.Г.;

від відповідача-1: Ральчук Н.В.

від відповідача-2: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Свято-Троїцький Китаєвський чоловічий монастир міста Києва Української православної Церкви звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київміськради (КМДА) та Акціонерного товариства "К.ЕНЕРГО" про визнання недійсним Договору №601-18 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги (цесії) в частині відступлення права вимоги до Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря міста Києва Української православної Церкви за Договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №9306008 від 01.02.2006.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем не надавалась письмова згода на укладення Договору №601-18 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги (цесії), а тому останній суперечить п. 4.6. Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №9306008 від 01.02.2006 та ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2021 позовну заяву Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря міста Києва Української православної Церкви було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

26.03.2021 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 прийнято справу №9104088/21 до провадження та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Судове засідання у справі призначено на 13.05.2021.

22.04.2021 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в позові відмовити з підстав відсутності порушених прав позивача, та заява про передачу матеріалів даної справи до господарського суду Донецької області для подальшого розгляду в межах справи про банкрутство №905/1965/19.

Присутні у судовому засіданні 13.05.2021 представники позивача позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився.

Суд, розглянувши заяву відповідача-1 про про передачу матеріалів справи до господарського суду Донецької області, відмовив у її задоволенні з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відтак, в силу приписів ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України положення ст. 31 такого Кодексу при вирішенні питання чи підлягає справа передачі на розгляд іншому суду з огляду на відкриття провадження у справі про банкрутство щодо одного із її учасників підлягають системному застосуванню разом з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, в яких врегульовано його вирішення.

Частинами 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує 1) всі майнові спори, стороною в яких є боржник; 2) спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; 3) спори про визнання недійсними результатів аукціону; 4) спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; 5) спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; 6) спори про стягнення заробітної плати; 7) спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; 8) спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Відтак, з прийняттям Кодексу України з процедур банкрутства законодавцем, в рамках спеціальних норм, які встановлюють умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, було конкретизовано перелік спорів, які підлягають вирішенню виключно в рамках провадження у справі про банкрутство.

По суті, шляхом проставлення законодавцем в абз. 1 ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства роздільного знаку ";" в наведеному переліку спорів, які підлягають вирішенню виключно в рамках провадження у справі про банкрутство, є можливим його розділення на вісім категорій, які для більш зручного візуального сприйняття відокремлено судом порядковими номерами.

Як було зазначено Великою Палатою Верховного Суду в своїй постанові від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц: таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо вже існуючих на момент відкриття провадження у справі про банкрутство в різних судах спорів, учасником яких є боржник, в положеннях ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства було визначено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Отже, не зважаючи на встановлення в положеннях ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства повного переліку категорій спорів, які підлягають вирішенню виключно в рамках провадження у справі про банкрутство, вирішуючи питання відносно вже існуючих на момент відкриття провадження у справі про банкрутство справ зі спорів за участю боржника законодавцем було визначено обов`язок суду щодо передачі такого спору до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, виключно у випадку коли він стосується майнових спорів з вимогами до боржника та його майна.

Тобто, законодавцем було встановлено наявність відповідного обов`язку суду щодо передачі справи для розгляду в межах справи про банкрутство не у всіх випадках, а виключно коли в його провадженні перебуває спір, який підпадає під визначені п.п. 1), 2) абз. 1 ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства категорії і лише при умові, що боржник є відповідачем у відповідному майновому спорі.

Наведе тлумачення положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства є безумовним, адже в іншому випадку (маючи на меті передачу всіх справ, відкритих до відкриття провадження у справі про банкрутство, в яких стороною є боржник, на розгляд господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство) законодавцем не відокремлювалось би в положеннях частини третьої такої статті саме майнові спори з вимогами до боржника та його майна шляхом виділення такої категорії окремо від визначених в частині другій як уточнення до посилання на "матеріали справи, в якій стороною є боржник".

Таким чином, в положеннях ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства законодавцем було закріплено спеціальну норму, яка своїм змістом фактично доповнює зазначений в положеннях ч. 2 ст. ст. 31 Господарського процесуального кодексу України виняток з правила про те, що зміна в процесі розгляду справи підсудності спору іншому суду не може бути правовою підставою для передачі такої справи, шляхом зазначення такого випадку, як відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача, майнові вимоги до якого та його майна є предметом вирішення відповідного спору.

В той же час, спір у даній справі не стосується вирішення майнових вимог до боржника чи його майна, оскільки заявлено вимоги немайнового характеру.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 13.05.2021, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

01.02.2006 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (постачальник) та Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря (споживач) був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №9306008 (далі - договору), відповідно до п. 1.1 постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію Споживачу» для потреб опалення та гарячого водопостачання, а «Споживач» зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Відповідно до п. 2.2.1. договору, постачальник зобов`язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із «Споживачем» (додатки 3,4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими «Споживачем» величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1.

Згідно з п. 2.3.1. договору, споживач зобов`язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

У п. 4.1. договору визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2006 року.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» (кредитор) та КП «Київтеплоенерго» (новий кредитор, позивач) укладено договір №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) (надалі - «Договір цесії»).

Відповідно до п. 1.1 Договору цесії кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями)) як такий, що підлягає стягненню з споживача (споживачів) на загальну суму 497554936,91 грн станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення договору цесії та коригувань платежів.

Згідно з п. 1.2. договору цесії, перелік договорів (основних рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за договором цесії, зазначається в додатку №1 до договору цесії. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку №1 до договору цесії.

Як передбачено п. 1.3. договору цесії, з укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення договору цесії та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення договору цесії у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені в додатку № 1 до цього договору. Відступлення прав вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, втрати від інфляції, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню з споживача (споживачів), визначаються окремим договором.

У відповідності до п. 2.1 договору цесії, в рахунок оплати за відступлене право вимоги за договором цесії на суму 497554936,91 грн, новий кредитор прийняв 497554936,91 грн боргових зобов`язань кредитора перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що становить частину суми боргового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.10.2018 у справі №910/7807/18.

У п. 3.1.1 договору цесії, сторони договору підтверджують, що на дату підписання додатку № 1 до цього договору за актами прийому-передачі кредитор передав новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

Згідно з додатком №1 до Договору цесії КП «Київтеплоенерго» прийняло право вимоги до відповідача за заборгованістю у розмірі 716528,88 грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі № 910/15351/20.

На думку позивача, договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, які укладені між відповідачем-2 та позивачем містить обмеження щодо передачі прав та обов`язків третім особам без згоди будь-якої із сторін за цими договорами.

Відповідно до п.4.6. договору на постачання теплової енергії у гарячій воді жодна із сторін не має права передавати свої права та обов`язки за даним договором іншій стороні, без письмової згоди іншої сторони. При наявності такої необхідності Договір необхідно переоформити з новим суб`єктом Договору.

Отже на думку позивача, КП КМДА «Київтеплоенерго» та АТ «К. ЕНЕРГО» уклали договір про відступлення права вимоги всупереч умовам договорів на постачання теплової енергії у гарячій воді та без письмового погодження з позивачем.

З огляду на викладене, Свято-Троїцький Китаєвський чоловічий монастир міста Києва Української православної Церкви звернувся до Господарського суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та Акціонерного товариства "К.Енерго" про визнання недійсним договору №601-18 про відступлення права вимоги від 11.10.2018 в частині відступлення права вимоги щодо заборгованості Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря міста Києва Української православної Церкви за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №9306008 від 01.02.2006.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних мотивів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1-5 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, зі змісту статті 215 ЦК України, з урахуванням пункту 2 частини 2 статті 16 цього кодексу з метою захисту цивільних прав особа, що вважає порушеним своє особисте немайнове або майнове право та інтерес, має право звернутися до суду за захистом цих права та інтересу шляхом заявлення вимоги про визнання правочину недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, у розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено вище господарським судом, 11.10.2018 публічне акціонерне товариство «Київенерго» (кредитор) та комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18, відповідно до якого кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 теплової як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення договору цесії.

На підставі викладеного, новий кредитор набув права вимоги щодо виконання споживачами грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії.

Згідно п. 3.4.2 Договору цесії Відповідач-1 має право на отримання замість Відповідача-2 від споживачів, визначених у додатку № 1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором цесії.

Відповідач-1 направив позивачу повідомлення №1/5-9306008 від 08.04.2019 щодо заміни сторони на іншу за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 9306008 від 01.02.2006 та сплати заборгованості у розмірі 716 528,88 грн.

Згідно з частиною 3 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (стаття 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, положеннями цивільного законодавства не визначено обов`язку нового кредитору доводити факт отримання боржником повідомлення щодо заміни сторони за договором.

Так, у п. 4.6. Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 9306008 від 01.02.2006 визначено, що жодна із сторін не має права передавати свої права та обов`язки за договором іншій стороні, без письмової згоди іншої сторони.

Проте, при зверненні до суду з вимогою визнати недійсним договір від 11.10.2018 № 601-18 про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги щодо заборгованості позивача, останній у будь-якому випадку має довести належними та допустимими доказами обставин порушення його певних прав та законних інтересів, які могли б бути відновлені із застосуванням обраного способу захисту.

Права Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря міста Києва Української православної Церкви не зазнавали протиправного впливу з боку АТ «К.Енерго» та КП «Київтеплоенерго». Заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг і необхідність виконання Свято-Троїцьким Китаєвським чоловічим монастирем міста Києва Української православної Церкви своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Крім того, укладання оспорюваного правочину між відповідачами було пов`язано зі змінами, які відбулись у законодавстві про житлово-комунальні послуги, а також виконанням ухвали Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18, що не могло бути пов`язано з отриманням або неотриманням від позивача згоди на укладання такого договору в будь-якому випадку.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Усупереч вказаним нормам, позивач не надав Господарському суду доказів, які обґрунтовують його доводи, отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись статтями 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 20.05.2021.

СуддяА.І. Привалов