РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2021Справа № 910/3341/21

Суддя Господарського суду міста Києва Привалов А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу № 910/3341/21

за позовом Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Карпати"

до Фізичної особи-підприємця Білецької Олени Віталіївни

про стягнення 70 117,59 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Карпати» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Білецької Олени Віталіївни про стягнення 70117,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором зберігання №1312/2013 від 13.12.2013, внаслідок чого за період з 01.03.2018 по 31.01.2021 Виникла заборгованість за надані послуги в розмірі 61944,00 грн, за прострочення сплати якої нараховані 3% річних - 2700,70 грн, інфляційні втрати в сумі 5169,50 грн та пеня - 303,39 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 позовну заяву Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Карпати» залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

22.03.2021 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.03.2021 відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

20.04.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що не існує договору зберігання, відповідно не існує і узгоджених істотних умов між ним та позивачем з 30.06.2017, відповідно останній не має право виставляти фінансові та будь-які інші вимоги; неодноразово з 2018 року відповідач намагався забрати майно, але по різним причинам це не вдавалось; жодних актів, рахунків та претензій відповідач від позивача не отримував.

11.05.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

УСТАНОВИВ:

13.12.2013 між Державним підприємством "Виробниче об`єднання "Карпати" (зберігач) та Фізичною особою-підприємцем Білецькою Оленою Віталіївною (поклажодавець) укладено договір зберігання №1312/1/2013 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору на умовах цього договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання майно.

Згідно з п.1.2. Договору перелік переданого на зберігання майна вказується в Акті передачі-приймання на зберігання майна, який після підписання сторонами буде становити невід`ємну частину цього Договору.

Відповідно до п.1.5. Договору повернення майна оформляється сторонами за Актом прийому-передачі майна з відповідального зберігання.

На виконання умов пункту 1.1. Договору, поклажодавцем було передано зберігачу на зберігання майно, що підтверджується Актом передачі - приймання на відповідальне зберігання від 13.12.2013.

Пунктом 2.1. Договору було встановлено термін зберігання майна: початок зберігання з 13.12.2013. Закінчення зберігання 31.12.2014.

Згідно додаткових угод до Договору зберігання №1 від 05.01.2015, №2 і 31.12.2015, №3 від 30.06.2016 термін зберігання майна, як і дію Договору було продовжено до 31.12.2015, 30.06.2016 та 30.06.2017 відповідно.

Пунктом 5.1. Договору визначено, що плата за одну добу зберігання майна, згідно протоколу погодження договірної ціни (Додаток № 3 до Договору який є невід`ємною частиною цього Договору) складає 58,00 грн (п`ятдесят вісі гривень 00 копійок) в т.ч. ПДВ.

Згідно пункту 5.2. Договору плата за зберігання майна здійснюється поклажодавцем шляхом банківського переказу грошових коштів (гривня) на поточний рахунок зберігача одноразово до закінчення терміну зберігання (до 31 грудня 2014 року) на підставі виставленого зберігачем рахунку. За поклажодавцем зберігається право здійснення попередньої оплати наданні (отриманих) послуг в цілому чи частинами.

Пунктом 5.3. Договору визначено, що рахунок на оплату послуг по зберіганню майна надсилається поклажодавцю поштовою кореспонденцією. Поклажодавець зобов`язується оплатити послуги по зберіганню майна протягом 5-ти банківських днів з дня отримання рахунку.

05.01.2015 між поклажодавцем та зберігачем укладено Додаткову угоду №1 до Договору, згідно якої пункти 2.1., 5.2., 7.1. Договору викладено в новій редакції. Зокрема, цими пунктами було визначено закінчення терміну зберігання та дію Договору - до 31 грудня 2015 року, а термін здійснення поклажодавцем плати за зберігання майна - щомісячно до 10 числа на підставі виставленого зберігачем рахунку.

31.12.2015 між поклажодавцем та зберігачем було підписано Додаткову угоду №2 до Договору, якою встановлено строк зберігання - до 30.06.2016, та визначено порядок проведення розрахунків за надані послуги по зберіганню майна, а саме: щомісячно до 10 числа місяця наступного за місяцем в якому надавались послуги.

Розділ 4 Договору «Права та обов`язки Поклажодавця» доповнено пунктом 4.1.3, згідно якого поклажодавець зобов`язувався протягом 3-х календарних днів з моменту одержання від зберігача Актів виконаних робіт /наданих послуг підписувати їх, скріплювати печаткою та повертати один примірник такого Акту зберігачу. У випадку не підписання поклажодавцем Акту приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг, він має право протягом 3 (трьох) календарних днів після його одержання направити зберігачу свої зауваження щодо виконаних робіт/наданих послуг у письмовому вигляді. У разі не підписання поклажодавцем Акту приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг у визначений цим пунктом термін та не отримання зберігачем мотивованої відмови від підписання такого Акту (у розумний термін) - такий Акт вважається підписаним, а послуги прийнятими поклажодавцем в повному обсязі.

Пункт 5.2. розділу 5 Договору «Плата та порядок розрахунків» викладено в новій редакції, за якою плата за зберігання майна здійснюється поклажодавцем шляхом банківського переказу грошових коштів (гривня) на поточний рахунок зберігача щомісячно до 10 числа місяця наступного за місяцем в якому надавались послуги. При цьому, за поклажодавцем зберігається право здійснення попередньої оплати виконаних робіт/наданих послуг в цілому чи частинами. Поклажодавець зобов`язується здійснювати оплату виконаних робіт/наданих послуг по зберіганню майна до зазначеного в цьому пункті числа незалежно від отримання рахунку на оплату наданих послуг та підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт/наданих послуг.

30.06.2016 між поклажодавцем та зберігачем було підписано Додаткову угоду №3 до Договору, якою встановлено строк зберігання - до 30.06.2017р.

Пунктом 3.2.1. договору встановлено, що зберігач має право на одержання плати за весь строк зберігання майна.

Відповідно до умов п.6.2. Договору зберігання, у випадку прострочення оплати, згідно п. 5.2 Договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

04.06.2015р. Позивачем було отримано від відповідача листа вих.№0406/15/1 з проханням направляти всю поштову кореспонденцію згідно Договору зберігання №1212/1/2013 від 13.12.2013р. на поштову адресу: 03057, м. Київ, вул. О.Довженка, буд.14/1 офіс 3.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором щодо оплати наданих послуг по зберіганню майна, ДП «ВО «Карпати» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості та зобов`язання забрати майно із зберігання

Рішенням Господарського суду від 18.09.2018 у справі №910/4002/18 позов ДП «ВО «Карпати» задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Білецької Олени Віталіївни на користь Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Карпати" 44 498 грн 46 коп. - суму основного боргу, пеню в розмірі 1123 грн 07 коп., 3 % річних в розмірі 2112 грн 98 коп., інфляційні втрати в розмірі 15 820 грн 64 коп. та 3524 грн - витрати по сплаті судового збору. Зобов`язано фізичну особу - підприємця Білецьку Олену Віталіївну забрати у Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Карпати по акту прийому-передачі майно із зберігання, що було передане на зберігання Державному підприємству "Виробниче об`єднання "Карпати" за Договором зберігання № 1312/1/2013 від 13 грудня 2013 року і знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 201.

Позивач зазначив, що станом на момент подання даної позовної заяви відповідачем рішення Господарського суду від 18.09.2018 у справі №910/4002/18 не виконано.

Позивач стверджує, що у період з березня 2018 року по січень 2021 року позивачем надано відповідачу послуги зберігання на загальну суму 61944,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти наданих послуг, акт звірки та рахунки на оплату, які направлялися позивачем відповідачу, що підтверджується Списками згрупованих поштових відправлень, копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте, відповідач, вказані вище Акти надання послуг не підписав, вмотивованої відмови від їх підписання позивачу не надав, оплату виставлених рахунків на оплату послуг зберігання не здійснив. А тому, позивач вважає Акти надання послуг в силу п. 4.1.3. договору такими, що підписані відповідачем.

21.08.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію вих.№777/16-24 з проханням погасити наявну заборгованість, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач стверджує, що у відповідача наявна заборгованість перед ДП «ВО «Карпати» за зберігання майна за період з 01.03.2018 по 31.01.2021 в розмірі 61944,00 грн, за прострочення сплати якої нараховані 3% річних - 2700,70 грн, інфляційні втрати в сумі 5169,50 грн та пеня - 303,39 грн.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ст.ст.938, 946 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору зберігання (з урахуванням змін, внесених додатковими угодами) строк дії договору та строк зберігання майна встановлені до 30.06.2017, при цьому відповідач, як поклажодавець, зобов`язаний забрати у позивача, як зберігача, майно у день закінчення строку дії договору (п. 4.1.2 договору). Повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі (п. 1.5. договору).

Крім того, рішенням Господарського суду від 18.09.2018 у справі №910/4002/18 зобов`язано фізичну особу - підприємця Білецьку Олену Віталіївну забрати у Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Карпати по акту прийому-передачі майно із зберігання, що було передане на зберігання Державному підприємству "Виробниче об`єднання "Карпати" за Договором зберігання № 1312/1/2013 від 13 грудня 2013 року і знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 201.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач забрав майно у позивача зі зберігання за актом приймання-передачі.

Твердження відповідача, що ним з 2018 року неодноразово вчинялись дії щодо повернення майна, проте позивач перешкоджав цьому, оцінюється судом критично, оскільки не підтверджені належними доказами, а матеріали справи містять докази вчинення відповідачем дій спрямованих на повернення майна зі зберігання лише після пред`явлення позову у даній справі.

Відповідно до ч.3 ст.946 Цивільного кодексу України у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Отже, відповідач (поклажодавець) зобов`язаний оплатити надані позивачем (зберігачем) послуги за весь час зберігання майна, навіть після завершення дії договору, якщо поклажодавець таке майно не забрав. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання майна після закінчення строку, встановленого Договором зберігання № 1312/2013 від 13.12.2013, надає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Судом встановлено, що за період з березня 2018 року по січень 2021 року ДП "Виробниче об`єднання "Карпати" були надані відповідачу послуги зі зберігання майна на загальну суму 61 944,00 грн.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що строк дії Договору зберігання № 1312/2013 від 13.12.2013 на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, припинив свою дію, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини, якими регулюються умови та строки оплати наданих послуг.

Відтак, порядок та строки оплати послуг за фактично надані послуги зберігання майна регулюються ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 21.08.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих.№777/16-24 з проханням погасити наявну заборгованість, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За таких обставин, станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду строк оплати відповідачем наданих позивачем послуг є таким, що настав.

При цьому, як свідчать обставини справи, відповідач не повернув позивачу підписані акти наданих послуг за заявлений до стягнення період.

Разом з тим, суд зазначає, що не підписання відповідачем актів наданих послуг не впливає на настання строку оплати, оскільки обов`язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі зберігання виникає не залежно від факту підписання ним акту, а у зв`язку з фактом надання вказаних послуг позивачем, а строк оплати - у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Таким чином, оскільки докази отримання відповідачем майна, яке знаходиться на зберіганні у позивача, та належної оплати за його фактичне зберігання за період з березня 2018 року по січень 2021 року у матеріалах справи відсутні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 61944,00 грн за вказаний період є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст.946 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 5 169,50 грн та 3% річних - 2 700,70 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, тому пред`явлення позовних вимогу в цій частині є правомірним.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, суд встановив, що позивачем невірно визначено період прострочення зобов`язання.

Як зазначалось судом вище, строк дії Договору зберігання № 1312/2013 від 13.12.2013 на момент виникнення спірних правовідносин припинив свою дію, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини, а порядок та строки оплати послуг за фактично надані послуги зберігання майна регулюються ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Таким чином, строк оплати послуг зберігання майна настав через сім днів від дня пред`явлення вимоги вих.№777/16-24 від 21.08.2020, тобто 29.08.2020.

Здійснивши з урахуванням викладеного перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 904,51 грн 3% річних та 3 809,38 грн інфляційних втрат.

Таким чином, позовні вимоги і цій частині підлягають частковому задоволенню на вказані суми.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 303,39 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч.1-3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін), або стягнення пені за невиконання основного зобов`язання передбачено законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення викладено у ст.631 ЦК України.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за фактичного надані послуги зберігання після припинення строку дії Договору .

Однак, суд зазначає, що забезпечення неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем зобов`язання зі оплати послуг зберігання припинилося, у зв`язку із припиненням дії Договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені після припинення дії Договору.

Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов`язання після припинення дії Договору сторонами спору суду не надано.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення 303,39 грн пені задоволенню не підлягають.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань щодо оплати фактично наданих послуг зі зберігання майна належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Білецької Олени Віталіївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Карпати" (76008, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вул. ГАЛИЦЬКА, будинок 201, ) 61 944,00 грн - суму основного боргу, 3 % річних у розмірі 904 грн 51 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 809 грн 38 коп. та 2 158 грн - витрати по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 26.05.2021.

Суддя А.І. Привалов