РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2021Справа № 910/13/21

Суддя Господарського суду міста Києва Данилова М.В. при секретарі судового засідання Тарасюку А.Ю., розглянувши загальному позовному провадженні матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2) до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д)

про розірвання договору та стягнення грошових коштів

Представники учасників справи:

від позивача: Гончарук М.П. (адвокат);

від відповідача: Тузова В.О. (адвокат);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04 січня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 28.05.2020 року до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- розірвати договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003 року, що був укладений між позивачем та відповідачем;

- стягнути грошові кошти на суму в розмірі 13 925 892, 10 грн.;

- стягнути штрафні санкції у розмірі 2 626 426, 20 грн. - інфляційних втрат та 1 315 766, 32 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено на рахунках згідно умов договору № 426753 від 03.03.2003 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 року залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору та стягнення грошових коштів без руху, надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

26 січня 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява, на виконання вимог ухвали суду від 11.01.2021 року, про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 910/13/21 ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.02.2021 року.

19 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

Заява позивача прийнята судом до розгляду та суд продовжує розгляд справи з її урахуванням.

19 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові докази по справі.

22 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».

22 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

22 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 24.02.2021 року судом оголошено перерву до 17.03.2021 року.

12 березня 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 17.03.2021 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.04.2021 року.

У судове засідання 14.04.2021 року з`явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2003 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», в особі Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач) було укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426735 (договір).

На підставі договору Товариству з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» 03.03.2003 року було відкрито в Севастопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» наступні рахунки:

- поточний № НОМЕР_1 у гривні,

- валютний № НОМЕР_2 у доларах США,

- валютний № НОМЕР_3 в євро,

- картковий № НОМЕР_4 в гривні.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 року у справі № 904/1569/15 було встановлено наступне.

Згідно з випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет - банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014 року на рахунках позивача обліковуються наступні кошти: 13 860 233, 74 грн.; 17 098, 00 USD; 5 256, 50 EUR; на картковому рахунку: 65 778, 40 грн.

Наявність спірних сум на рахунках позивача підтверджується копіями платіжних доручень від 28.05.2014 року №№ Е052LOKN9, E0528L0K55, ЕО528L0KG0, Е0528L0KE3, Е0528L0KE0, E0528L0KDZ, E0528L0KFY, E0528LOKFX , E0528L055A, E0528L0EH6, E0528L054Y , E0528L0551 та випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет-банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014 року по рахунках позивача, з огляду на те, що умовами договору від 03.03.2003 року № 426753 сторони передбачили можливість отримання клієнтом банківської виписки щодо стану свого рахунка (рахунків)через систему «Приват-24» за допомогою засобів Internet з використанням Web-браузера банку.

Відповідачем не було повернуто позивачу грошові кошти, які розміщені на банківських рахунках згідно умов договору.

Обставини, що встановлені у справі № 904/1569/15 суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи рішення набрало законної сили у справі № 904/1569/15, то встановлені ним факти мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач посилається на істотне порушення відповідачем умов договору, у зв`язку з чим просить розірвати договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003 року.

Враховуючи викладене суд заважує наступне.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як передбачено ст. 7.3.1 Принципів міжнародних комерційних договорів при визначенні істотності враховується, зокрема, чи істотне порушення позбавляє кредитора того, на що він розраховував при укладенні договору, крім випадків, коли боржник не передбачав і не міг розумно передбачити такий результат; чи має дотримання договору в даному випадку принциповий характер.

Суд враховує, що при укладенні з відповідачем договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування з відповідними додатками та додатковими угодами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» розраховувало на: збереження своїх коштів; примноження своїх коштів шляхом отримання відсотків на них; отримання повної та належної інформації щодо своїх коштів та можливість використання грошових коштів на поточному рахунку у своїй господарській діяльності відповідно до чинного законодавства України.

Таким чином, порушення відповідачем умов договору шляхом неповернення грошових коштів та порушення зобов`язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування позбавляє позивача можливості протягом тривалого часу користуватися своїми власними коштами та використовувати їх у своїй господарській діяльності.

Вказані порушення умов договору є істотними, а отже вимога позивача про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача 3% та втрати від інфляції за прострочення грошового зобов`язання, у зв`язку з чим суд зазначає наступне/

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 624 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Отже вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрати є обґрунтованими, а розрахунок - арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

Щодо заперечень відповідача, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки, на підставі договору новим боржником є третя особа, суд зазначає наступне.

17.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» укладено договір про переведення боргу.

Відповідач у відзиві посилається на положення п. 1.1.7.58 та п.1.1.7.59 «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції від 01.06.2014 року. Згідно вказаних пунктів, у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності Банку на цій території Клієнт зобов`язується з`явитися в структурний підрозділ Банку, розташований на материковій частині України для здійснення Банком дій щодо уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення Клієнта та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський глухий кут, д. 4, далі Агентство, довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізична особі. При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31.12.2014 р У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов та Правил. При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються ст. 205 Цивільного кодексу України (мовчазна згода).

Як зазначено відповідачем на офіційному сайті банку 30.01.2015 було розміщено оголошення: У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ « 1.1.7. Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59. цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» зі згоди Клієнта.

Відповідно до положень ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до положень ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 205 ЦК України, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір банківського рахунку між позивачем та відповідачем не надано суду доказів того, що договір банківського рахунку між позивачем та відповідачем та «Умови та Правила надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на день укладення договору банківського рахунку містили положення про внесення змін про переуступку ПАТ КБ «ПриватБанк» банківського рахунку іншим особам шляхом мовчання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняєтьсВідповідачем не надано суду доказів того, що договір банківського рахунку між позивачем та відповідачем та «Умови та Правила надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на день укладення договору банківського рахунку містили положення про внесення змін про переуступку ПАТ КБ «ПриватБанк» банківського рахунку іншим особам шляхом мовчання. я в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач не вчиняв будь-яких дій, що свідчили про надання ним згоди на переуступку банком своїх зобов`язань перед позивачем третім особам, в зв`язку з чим відповідач не міг бути змінений на іншу особу та залишається зобов`язаним перед позивачем.

З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи №916/3156/17 дійшла наступного правового висновку: « 68.Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. 69.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 70.Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 75.За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 76.Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.».

Тому для належного та ефективного захисту прав позивача з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 червня 2019 року не має необхідності окремо визнавати недійсним нікчемний «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року».

Також суд критично ставиться до позиції відповідача про фактичне виконання рішення у справі № 904/1569/15 08.11.2019 року, оскільки стягнення процентів за депозитними вкладами у розмірі 42 317, 13 доларів США та 3 130, 51 грн. витрат зі сплати судового збору не входять до складу позовних вимог у справі № 910/13/21.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen.), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З системного аналізу вищевикладених норм права, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Розірвати договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03680, м. Київ, вул. Гарматна, 2; ) та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ).

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (03680, м. Київ, вул. Гарматна, 2; ) суму коштів у розмірі 13 925 892, 10 грн., 3 % річних у розмірі 1 255 619, 48 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 626 426, 20 грн., суму коштів у розмірі 17 098, 00 доларів США, 3% річних у розмірі 43 726, 50 грн., 5 256, 50 Євро, 3% річних у розмірі 16 420, 34 грн. та судовий збір у розмірі 278 072, 47 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 21.05.2021 року.

Суддя М.В. Данилова