РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2021Справа № 910/22125/17
за позовом Компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного територіально - галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"

про стягнення заборгованості за кредитним договором

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011 у розмірі 3 880 906,26 доларів США та 34 751 496,02 грн, яка складається з 3 750 000,00 доларів США - заборгованості по кредиту, 130 906,26 доларів США - заборгованості по процентам, 26 233 517,43 грн - пені по кредиту, 104 306,12 грн - пені по процентам, 8 069 189,14 грн - 3% річних по тілу кредиту, 34 483,33 грн - 3% річних по процентам, 310 000,00 грн - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи на 10.01.2018.

Ухвалою суду від 10.01.2018 підготовчого засідання призначено на 01.02.2018.

17.01.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

29.01.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наводить аргументи на спростування заперечень відповідача.

Протокольною ухвалою суду від 01.02.2018 відкладено підготовче засідання на 06.03.2018.

05.03.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 06.03.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача, задоволено клопотання відповідача про залучення третьої особи та залучено до участі у справі ДТГО "Південно-західна залізниця" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відкладено підготовче засідання на 28.03.2018.

Ухвалою суду від 28.03.2018 задоволено клопотання відповідача від 30.01.2018, призначено у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, та зупинено провадження у даній справі на час проведення судової експертизи.

25.10.2018 разом із матеріалами справи надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №8612/18-72/21517/18-72 від 10.10.2018.

Ухвалою суду від 12.12.2018 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 09.01.2019.

09.01.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з урахування висновку експертів від 10.10.2018.

Ухвалою суду від 09.01.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, задоволено клопотання позивача від 26.12.2018 про витребування доказів та витребувано докази, відкладено підготовче засідання на 06.02.2019.

Ухвалою суду від 11.01.2019 зупинено провадження у справі у зв`язку із надходження апеляційної скарги ПП "Дніпровський краєвид 07" на ухвалу суду від 02.01.2019 про повернення без розгляду заяви ПП "Дніпровський краєвид 07" про вступ у справу у процесуальному статусі третьої особи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 апеляційну скаргу ПП "Дніпровський краєвид 07" повернуто скаржнику, матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва.

05.03.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про залучення до участі у справі процесуального правонаступника позивача - компанію ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

Ухвалою суду від 05.04.2019 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.04.2019.

09.04.2019 через відділ діловодства суду від компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. надійшла заява про заміну позивача у справі на його правонаступника.

22.04.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення по суті спору.

24.04.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою суду від 24.04.2019 задоволено заяву позивача від 05.03.2019 про залучення правонаступника та заяву компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. від 09.04.2019 про залучення правонаступника; замінено позивача - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на його правонаступника - компанію ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.; залучено ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; відкладено підготовче засідання на 22.05.2019.

15.05.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення.

15.05.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява.

Ухвалою суду від 21.05.2019 відмовлено АТ "Українська залізниця" у поновленні пропущеного строку для подання зустрічного позову та повернуто зустрічну позовну заяву.

Протокольною ухвалою суду від 22.05.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 25.06.2019.

Ухвалою суду від 03.06.2019 зупинено провадження у справі до розгляду Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги АТ "Українська залізниця" на ухвалу суду від 21.05.2019.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" залишено без задоволення, ухвалу суду від 21.05.2019 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 22.08.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" на ухвалу суду від 21.05.2019 та постанову ПАГС від 25.07.2019, матеріали касаційної скарги повернуто скаржнику.

Ухвалою суду від 12.09.2019 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 23.10.2019.

27.09.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

15.10.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

21.10.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

23.10.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про виклик експертів для роз`яснення експертного висновку.

Ухвалою суду від 23.10.2019 задоволено клопотання відповідача від 15.10.2019, зупинено провадження у справі до вирішення справи №912/1120/16.

Ухвалою суду від 27.01.2021 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16.02.2021.

16.02.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов контррозрахунок позовних вимог, та від позивача надійшли письмові пояснення з урахуванням практики Верховного Суду та додаткові пояснення.

Протокольною ухвалою суду від 16.02.2021 відкладено підготовче засідання на 17.03.2021.

15.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові пояснення та 17.03.2021 надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Протокольною ухвалою суду від 17.03.2021 відкладено підготовче засідання на 07.04.2021 та викликано судових експертів у судове засідання.

06.04.2021 через відділ діловодства суду від судових експертів надійшли письмові пояснення.

Ухвалою суду від 07.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача від 12.04.2019 про призначення судової експертизи, відмовлено у задоволенні клопотання про повторний виклик судових експертів від 07.04.2021, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.04.2021.

У судовому засіданні 27.04.2021 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду від 27.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі від 27.04.2021.

У судовому засіданні 27.04.2021 суд заслухав вступне слово представника позивача, який підтримував позовні вимоги та просив задовольнити позов; заслухав вступне слово представника відповідача, яка заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у задоволенні позову; заслухав вступне слово представника третьої особи на стороні позивача, який підтримував заперечення відповідача.

У судовому засіданні 27.04.2021 суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог та заперечення проти позову.

У судовому засіданні 27.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та Державним територіально-галузевим об`єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 відповідно до умов якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 3 750 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, далі кредит або кредитна лінія, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

29.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та Державним територіально-галузевим об`єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник) було укладено договір про внесення змін та доповнень №20-3783/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011.

28.09.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та Державним територіально-галузевим об`єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник) було укладено договір про внесення змін та доповнень №20-3391/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011.

З урахуванням договору про внесення змін до кредитного договору, пунктом 2.2 договору передбачено, що кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 22.12.2014.

Пунктом 3.2 кредитного договору з урахування змін та доповнень передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 10,65% річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод "факт/360", виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за кредитом на кінець дня.

Нарахування процентів за користування кредитом за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюється в останній робочий день перед такими вихідними та неробочими днями.

Якщо вихідні та неробочі дні починаються в поточному та закінчуються в наступному місяці, тоді нарахування за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюються в останній робочий день поточного місяця, а нарахування за вихідні та неробочі дні наступного місяця здійснюються в перший робочий день наступного місяця.

Проценти, нараховані за поточний місяць, сплачуються позичальником у валюті, в якій позичальнику було надано кредит, щомісячно 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів.

При цьому сторони встановлюють, що зобов`язання позичальника по сплаті нарахованих процентів не вважаються простроченими до 5 числа місяця наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів (кінцева дата сплати процентів).

У випадку, якщо кінцева дата сплати процентів припадає на вихідний (субота чи неділя) чи святковий день, позичальник зобов`язаний здійснити сплату процентів в останній робочий день напередодні.

Проценти за грудень місяць сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня цього ж місяця. Якщо перша видача кредиту була здійснена у грудні місяці, то нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за період з дати першої видачі кредиту по останній календарний день грудня місяця в порядку, визначеному у цьому пункті договору.

Відповідно до п. 3.3 договору у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та сплачується позичальником у порядку, передбаченому п. 3.2 цього договору для нарахування та сплати процентів, на рахунок, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття.

Пунктом 3.5 договору з урахування змін та доповнень, сторони встановили наступну черговість погашення позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверху вниз):

на погашення прострочених до сплати понад 31 день проценти за користування кредитом;

на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди;

на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів за користування кредитом;

на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди;

на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

сплата нарахованих процентів за користування кредитом;

сплата нарахованої комісійної винагороди;

сплата суми кредиту;

сплата неустойки (пені, штрафів).

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановили, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно із встановленою черговістю.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. У випадку зміни порядку погашення заборгованості, банк інформує позичальника у письмовій формі про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

У пункті 3.9. договору, з урахування змін та доповнень, встановлено обов`язок позичальника забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000,00 грн.

У разі порушення (невиконання) позичальником з будь-яких підстав зобов`язань передбачених цим пунктом, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 20 000,00 грн за кожен випадок невиконання. Сплата штрафу не звільняє позичальника від належного виконання зобов`язань за цим договором.

Пунктом 5.3 договору, з урахування змін та доповнень, передбачено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або плати за кредит позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом "факт/факт" від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення.

Сторони у пункті 6.16 договору, з урахування змін та доповнень, встановили, що розрахунок неустойки (пені, штрафів), передбаченої цим договором, здійснюється у гривневому еквіваленті, з використанням офіційного щоденного курсу іноземних валют, встановленого Національним банком України.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного договору, у останнього існує заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, договір, укладений між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" та Державним територіально - галузевим об`єднанням "Південно - західна залізниця", за своєю правовою природою відноситься до кредитних договорів.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011 видано Державному територіально-галузевому об`єднанню "Південно - західна залізниця" кредит, що підтверджується меморіальним валютним ордером №03 від 30.12.2011 на суму 3 750 000 доларів США.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №8612/18-72/21517/18-72 від 10.10.2018 підтверджено, що згідно наданих на дослідження документів, отримання ДТГО "Південно-Західна залізниця" кредитних коштів за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011 документально підтверджується в сумі 3 750 000,00 доларів США.

Крім того, експерти дійшли висновку, що згідно наданих на дослідження документів, заборгованість ДТГО "Південно-Західна залізниця" зі сплати процентів за користування кредитом та наданих документів щодо нарахування та погашення процентів, станом на 27.11.2017 документально підтверджується у розмірі 130 906,34 доларів США, за умови, що банком правомірно змінено черговість погашення заборгованості, грошові кошти зараховуються в рахунок погашення процентів.

Судовою експертизою підтверджено, що за період 05.01.2012 по 04.08.2017 сума процентів, що була погашена, складає 2 264 234,49 доларів США.

Крім того, 29.12.2016 банком було проведено операцію сторнування "Сторно док №2489481 від 28.12.2016" грошових коштів в сумі 4 437,52 доларів США, які в подальшому спрямовані в рахунок погашення процентів, нарахованих за період 28-31 грудня 2016 року.

В частині проведеної операції сторнування, судом враховується, що за пунктом 3.5 договору банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно із встановленої черговості. З підписанням договору, у відповідності з чинним законодавством України банку надано право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором.

Суд зазначає, що операція сторнування є способом виправлення помилок, що відповідно до встановлених обставин не свідчить про неправомірну зміну черговості порядку погашення заборгованості позичальника. Згідно з призначенням платежу, визначеного платником, ним сплачувалися грошові кошти у розмірі 4 437,52 доларів США як "погашення % грудень 2016, нарахованих на кредитну заборгованість за кредитним договором №20-3766/2-1 від 29.12.2011", що, з огляду на положення п. 3.5 договору, підтверджує правомірність проведення банком операції сторнування 29.12.2016 із направленням зарахованої по кредиту частини вказаної суми в рахунок погашення процентів нарахованих за період з 28-31 грудня 2016 року.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено отримання ДТГО "Південно-Західна залізниця" кредитних коштів за кредитним договором у розмірі 3 750 000,00 доларів США та відсутність погашення вказаної заборгованості.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" зазначає про неправомірність нарахування позивачем відсотків за користування кредитним коштами після закінчення строку кредитування та зазначає, що неправомірно сплачені АТ "Українська залізниця" проценти за користування кредитом мають бути зараховані на погашення простроченої до сплати суми кредиту відповідно до встановленої п. 3.5 договору черговості, яке є базою для нарахування всіх інших заявлених до стягнення сум заборгованості.

Суд відхиляє доводи Акціонерного товариства "Українська залізниця" про необхідність зменшення тіла кредиту, яка є базою нарахування для інших заявлених вимог, з огляду на наступне.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, судом встановлено, що після настання строку повернення кредиту, а саме 22.12.2014, позичальник самостійно та в добровільному порядку сплачував проценти за користування кредитом в розмірі 10,65% річних. Так, у призначеннях платежу позичальником вказувалось: "погашення % за відповідний період, нарахованих на прострочену кредитну заборгованість за кредитним договором".

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позичальник самостійно та в добровільному порядку здійснював платежі в рахунок погашення процентів за користування кредитом, а не в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту. Зазначене свідчить, що відповідач своїми діями підтвердив розуміння умов кредитного договору щодо обов`язку сплати процентів річних, та відповідно, іншого тлумачення умов договору, аніж те, що здійснено в процесі добровільного виконання кредитного договору, не допускається.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що позичальник звертався до банку (первісного кредитора) з вимогою зарахувати кошти, сплачені як погашення процентів, в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту. Також, матеріали справи не містять доказів, що банк самостійно здійснив зарахування коштів, сплачених як погашення процентів за користування кредитом, в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту.

Водночас, з умов договору не вбачається положень про автоматичне здійснення зарахування коштів, сплачених позичальником як процентів за користування кредитом, на погашення тіла кредиту.

Натомість, під час розгляду справи, відповідач змінив свою позицію, виходячи із судової практики по застосуванню положень ст. 1048 Цивільного кодексу України, та стверджував про неправомірність дій банку по зарахуванню сплачуваних у відповідності з умовами договору процентів після закінчення строку кредитування в рахунок погашення процентів в порядку та строки визначені в договорі, та відповідно до призначення платежу яке вказувалося самим платником.

Зазначені дії відповідача свідчать про суперечливість його попередній поведінці, у зв`язку з чим приймаються посилання позивача на необхідність застосування при вирішенні спору доктрини contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п. 45 рішення ЄСПЛ у справі "Воловік проти України" від 06.012.2007)

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основу доктрини contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) покладено принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №915/411/19.

Суд зазначає, що 22.02.2019 між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" (первісний кредитор) та ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (новий кредитор) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. перейшли права вимоги до позичальника за кредитним договором станом на дату укладення договору купівлі-продажу у розмірі 6 313 492,98 доларів США.

Як вбачається із додатку 1 "Перелік прав вимоги за кредитом" до договору купівлі-продажу прав вимоги від 22.02.2019, відступлена заборгованість включає в себе: заборгованість по кредиту - 3 750 000,00 доларів США, заборгованість по процентам - 631 234,43 доларів США, заборгованість за штрафними санкціями - 1 932 258,55 доларів США;

Отже, на момент звернення до суду та на момент відступлення права вимоги на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. кошти, сплачені на погашення процентів за користування кредитом, не були зараховані на погашення суми тіла кредиту, а тому заборгованість за тілом кредиту становила 3 750 000,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, Компанія ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. за договором купівлі-продажу прав вимоги від 22.02.2019 отримала право вимоги до АТ "Українська залізниця" за тілом кредиту в розмірі 3 750 000 доларів США.

При цьому, як вбачається зі змісту, поняття "права вимоги", яке відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 22.02.2019 перейшло до Компанії ВІЕР Глобал Партнерс, не охоплює жодних прав та обов`язків щодо надмірно сплачених коштів в рахунок погашення процентів. У зв`язку з чим, питання щодо зарахування коштів, сплачених на погашення відсотків, у рахунок погашення суми тіла кредиту не може розглядатися в рамках даного судового процесу.

Враховуючи вказане вище, суд відхиляє доводи Акціонерного товариства "Українська залізниця" про необхідність направлення сплачених ДТГО "Південно-західна залізниця" та АТ "Українська залізниця" після 22.12.2014 процентів на погашення простроченого до сплати тіла кредиту.

Таким чином, позовна вимога про стягнення заборгованості по сплаті кредиту за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011 у розмірі 3 750 000 доларів США є правомірною та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам, 3% річних по тілу кредиту та 3% річних по процентах, суд зазначає наступне.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 625, ст. 1050 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625, ст. 1050 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17.

У постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, зі спливом строку кредитування припиняється право позикодавця нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц.

Таким чином, у постановах Верховного Суду розмежовано випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує кошти, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватися одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (п. 6.24, 6.28 постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16).

Пунктом 3.2 кредитного договору з урахування змін та доповнень передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 10,65% річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

При цьому, якщо сторони бажають врегулювати свої правовідносини щодо стягнення річних у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України іншим способом, ніж той який передбачено цією нормою, то таке регулювання повинно бути самостійною умовою договору, воно не може ототожнюватися з умовами договору про стягнення процентів за правомірне користування кредитом, передбаченими у порядку ст. 1048 Цивільного кодексу України, оскільки законодавець не ототожнює підстави правомірного та неправомірного користування кредитними коштами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №902/5/19 та від 02.07.2020 №910/18618/17.

Оскільки положень про визначення іншого розміру, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, спірний кредитний договір не містить, суд дійшов висновку про неправомірність заявлених до стягнення процентів у розмірі 130 906,26 доларів США за період 22.12.2014 - 26.22.2017 за процентною ставкою 10,65 % річних, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовним вимог у цій частині.

Як вбачається із матеріалів справи, позичальником в добровільному порядку у період з 23.12.2014 по 31.07.2017 сплачувалися 10,65% річних.

З огляду на зазначене, вимоги про стягнення з відповідача процентів за неправомірне користування кредитними коштами у розмірі 3% річних за вказаний період задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що умовами кредитного договору не передбачено інший розмір процентів після прострочення грошового зобов`язання, тому відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню з відповідача проценти за неправомірне користування кредитом відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за процентною ставкою 3% річних за період з 01.08.2017 по 26.11.2017.

Відповідно до розрахунків наведених у висновку експертів №8612/18-72/21517/18-72 від 10.10.2018, сума 3% річних за період з 01.08.2017 по 26.11.2017 становить 954 795,05 грн.

Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на тіло кредиту за період з 01.08.17 по 26.11.2017 у розмірі 954 795,05 грн, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

У зв`язку із неправомірністю нарахування процентів за користування кредитом після 22.12.2014, вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати таких процентів задоволенню не підлягають.

Зважаючи на те, що проценти за користування кредитними коштами є складовою грошового зобов`язання за правомірне користування грошовими коштами, яке відповідач взяв на себе при укладенні кредитного договору та зобов`язався сплачувати останні до настання строку його погашення, а заявлені до стягнення відсотки за неправомірне користування кредитом за своєю правовою природою є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що нарахування 3% річним є правомірним в періоді по 22.12.2014 року.

Таким чином, нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту та процентів могло бути правомірним до 22.12.2014 року (в межах строку кредитування у разі погодження умов про повернення кредиту частинами), тоді як нарахування 3% річних за період з 23.12.2014 року є безпідставним, оскільки плату за прострочення виконання грошового зобов`язання (неправомірне користування грошовими коштами) в розумінні ст. 625 ЦК України вже заявлено до стягнення у розмірі відсотків визначеному договором.

За розрахунком позивача сума 3% річних в розмірі 34 483,33 грн визначена за період з 05.11.2014 по 06.11.2014 та з 05.03.2015 по 26.11.2017, тобто за період в якому за неправомірне користування кредитними коштами згідно положень ст. 625 ЦК України нараховані відсотки в розмірі встановленому в договорі сторін.

Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 34 445,18 грн.

Разом з тим, підлягають стягненню 3% річних, нараховані 05.11.2014 на суму прострочених до сплати в межах строку кредитування процентів, у розмірі 38,15 грн, що підтверджується висновком експертів №8612/18-72/21517/18-72 від 10.10.2018.

Щодо позовних вимог про стягнення пені по тілу кредиту у розмірі 26 233 517,43 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 5.3 договору, з урахування змін та доповнень, передбачено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або плати за кредит позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом "факт/факт" від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення.

Сторони у п. 6.16 договору встановили, що розрахунок неустойки (пені, штрафів), передбаченої цим договором, здійснюється у гривневому еквіваленті, з використанням офіційного щоденного курсу іноземних валют, встановленого Національним банком України.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 3.3 договору у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та сплачується позичальником у порядку, передбаченому п. 3.2 цього договору для нарахування та сплати процентів, на рахунок, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття.

Перевіривши розрахунок пені, нарахованої на прострочене до сплати тіло кредиту за період з 27.11.2016 по 26.11.2017, суд зазначає, що сума пені, нарахована на прострочене до сплати тіло кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 26 233 517,43 грн.

Проте, разом із відзивом на позовну заяву від 09.01.2019, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до вимог, зокрема, про стягнення пені за прострочення сплати процентів.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на зазначено, суд дійшов висновку що позовна давність підлягає застосуванню до вимог про стягнення пені за період з 27.11.2016 по 07.12.2016.

Таким чином, згідно розрахунку суду, з урахуванням позовної давності, стягненню підлягає пеня за період 08.12.2016 -26.11.2017 у розмірі 25 421 149,72 грн.

Окрім того, зазначена сума підтверджується висновком експертів №8612/18-72/21517/18-72 від 10.10.2018.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, слід зазначити наступне.

Сума штрафу нарахована позивачем на підставі п. 3.9 договору, за період невиконання зобов`язання з листопада 2016 по жовтень 2017 за наданим розрахунком складає 240 000 грн.

Під час проведення експертизи у справі документально підтвердити незабезпечення ПАТ "Українська залізниця" щомісячних надходжень грошових коштів у розмірі 300 000 000,00 грн на поточні рахунки ПАТ "Українська залізниця", що були відкриті в ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року не видалося за можливе, оскільки документи, що підтверджують вищезазначене незабезпечення позичальником щомісячних надходжень грошових коштів у матеріалах справи відсутні та на клопотання експертів на дослідження не надані.

Таким чином, позивач не надав належні та допустимі докази правомірності нарахування штрафу в розмірі 240 000 грн, у зв`язку з чим, вимоги про стягнення штрафу в розмірі 240 000 грн не підлягають задоволенню.

Вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 50 000,00 грн відповідно до п. 3.2.7, п. 5.3 договору застави майнових прав №20-3767/3-1 від 29.12.2011 також не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Підставою для застосування штрафних санкцій визначено порушення умов договору застави майнових прав №20-3767/3-1 від 29.12.2011 в частині надання документів про продовження термінів дії договорів, майнові права за якими передані в заставу банку (термін дії договорів, майнові права за якими передані в заставу - 31.12.2014).

Відповідальність у вигляді сплати штрафу в розмірі 50 000 грн. передбачена п. 5.3 договору застави майнових прав № 20-3767/3-1 від 29.12.2011, зокрема у випадку невиконання заставодавцем умов щодо заміни предмету застави, які передбачені п. 3.2.7 цього договору.

Згідно з пунктом 3.2.7 договору застави майнових прав №20-3767/3-1 від 29.12.2011 у випадку зменшення вартості та/або часткового або повного виконання зобов`язань, право вимоги за якими становить предмет застави, та/або закінчення строків усіх та/або частини цих зобов`язань, та/або їх припинення у будь-який спосіб, та/або відмови боржника виконати їх (зокрема, шляхом прострочення їх виконання), та/або погіршення фінансового стану позичальника відповідно доповнити предмет застави або замінити його іншими майновими правами, рівноцінними або більшими за вартістю та ліквідністю. Заміна предмету застави у цьому випадку відбувається за згодою заставодержателя, яка має бути виражена письмово.

Документального підтвердження вираження письмової згоди заставодержателя (банку) на заміну предметів застави по договорах, майнові права за якими передані в заставу банку та термін дії яких закінчився 31.12.2014, позивач не надав. В обґрунтування вимог про застосування відповідальності заставодавця по договору позивач не вказав які саме договори не продовжені, та які не можуть бути належним забезпеченням виконання зобов`язань згідно з укладеним договором застави майнових прав №20-3767/3-1 від 29.12.2011.

Крім того, нарахування суми штрафу в розмірі 20 000 грн за порушення п. 4.2.3 кредитного договору, у зв`язку з ненаданням розшифровки статті "чистий прибуток" на 01.01.2017, є необґрунтованим, оскільки пунктом 4.2.3 договору не передбачено обов`язок відповідача надати вказаний документ.

Стосовно клопотання Акціонерного товариства "Українська залізниця" про зменшення штрафних санкцій, слід зазначити наступне.

Клопотання про зменшення штрафних санкцій обґрунтовано тим, що через запровадження на усій території України карантину вводилась заборона перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому), у зв`язку з чим, АТ "Укрзалізниця" недоотримано доходи від пасажирських та вантажних перевезень приблизно в розмірі 6-10 млрд грн. за перше півріччя 2020 року. АТ "Укрзалізниця" звертає увагу, що наразі перебуває у скрутному фінансовому становищі.

Згідно із статтею 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно спонукання боржника до належного виконання зобов`язання та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Суд зазначає, що відповідач до суду не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.

Крім того, наведені відповідачем обставини щодо функціонування АТ "Укрзалізниця" в тяжких фінансово-економічних умовах, пов`язаних з втратою основних ресурсів через анексію АР "Крим" і воєнних дій на сході держави та знецінення національної валюти мали вплив також і на банківську систему, яка аналогічно функціонувала за наведених тяжких обставин, що не надає переваг жодній стороні кредитного договору в питанні зменшення відповідальності встановленої договором.

Беручи до уваги викладене, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання ним грошових зобов`язань за кредитним договором, майновий стан обох сторін, не вчинення позичальником всіх необхідних дій з метою погашення заборгованості, а також те, що сума пені не є "значно" чи "надмірно" великою, порівняно із загальним розміром заборгованості за кредитним договором та часом прострочення належних до сплати сум кредиторові, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання АТ "Українська залізниця" про зменшення розміру штрафних санкцій.

Крім того, дослідивши матеріали справи суд зазначає, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно - західна залізниця", виходячи з наступного.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (), як нова юридична особа, утворена згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Статут Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015.

21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємств є Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця", яке є позичальником (стороною) за договором.

Згідно з ч. 1, 3-7 ст. 2 Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Оприлюднення затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється товариство, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб`єктів господарювання.

В той же час, слід зазначити, що ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" має спеціальний (пріоритетний у застосуванні) характер по відношенню до загальних норм статей 104, 107 ЦК України, що вбачається з пункту 2 розділу III "Перехідні та прикінцеві положення" цього Закону. Зазначена норма не ставить факт правонаступництва створеного Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" за правами і обов`язками визначених підприємств Укрзалізниці в залежність від обов`язкового попереднього припинення зазначених підприємств, у тому числі і Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця".

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Акціонерне товариство "Українська залізниця" визначене правонаступником, у тому числі Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", що узгоджується також зі змістом п. 2 Статуту Акціонерного товариства "Українська залізниця".

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 16.06.2020 у справі №910/5953/17.

Таким чином, Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником прав та обов`язків Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", яке є стороною договору. У зв`язку з чим, від Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" перейшли всі права та обов`язки позичальника за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-3766/2-1 від 29.12.2011.

Як встановлено ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаних обставин суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна ціна позову, яка заявлена позивачем у позовній заяві складає 139 999 201,65 грн. Сума задоволених позовних вимог становить 128 073 594,17 грн. (з урахування офіційного курсу долару США станом на день подання позову).

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, то суд дійшов висновку, про часткове покладення на відповідача обов`язку із відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 219 552,00 грн.

З огляду на те, що витрати по оплаті вартості судової експертизи було покладено на відповідача, останнім здійснена оплата експертизи у розмірі 91 520,00 грн, витрати по оплаті експертизи підлягають частковому відшкодування пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, з позивача підлягає стягнення на користь відповідача 7 797,50 грн - витрат на проведення судової експертизи.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ - 40075815) на користь Компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (190 Елжін Авеню, Джорджтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови) (VR Global Partners, L.P., 190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY1-9005, Cayman Islands) 3 750 000 (три мільйони сімсот п`ятдесят тисяч) доларів США - заборгованості по кредиту, 954 795 (дев`ятсот п`ятдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто п`ять) грн 05 коп. - 3% річних, нарахованих на тіло кредиту, 25 421 149 (двадцять п`ять мільйонів чотириста двадцять одна тисяча сто сорок дев`ять) грн 72 коп. - пені, 38 (тридцять вісім) грн 15 коп. - 3% річних, нарахованих на проценти, 219 552 (двісті дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. Стягнути з Компанії ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (190 Елжін Авеню, Джорджтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови) (VR Global Partners, L.P., 190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY1-9005, Cayman Islands) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ - 40075815) 7 797 (сім тисяч сімсот дев`яносто сім) грн 50 коп. - витрат на проведення судової експертизи.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.05.2021.

Суддя Н.І. Зеленіна