ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Справа № 918/1200/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

позивача: Цибульська О.К., адвокат, довіреність № 0024701/05923-20 від 06.11.2020;

відповідача 1: Кучмак В.З, довіреність № б/н від 25.01.2020

відповідача 2: не з`явився

відповідача 3: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (вх.1540/21 від 09.04.2021), Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та ОСОБА_1 (вх.1673/21 від 19.04.2021) на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 24.03.21р. суддею Церковною Н.Ф. об 10:00 год. у м.Рівному, повний текст складено 25.03.21р. у справі № 918/1200/20

за позовом: Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України, в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд"

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та

до відповідача 3: ОСОБА_1

про стягнення 909 215,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України, в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд" до відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та до відповідача 3 - ОСОБА_1 про солідарне стягнення 909 215,06 грн., з яких: 267 582,03 грн. пеня, 318 898,58 грн 3% річних, 322 734,45 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги аргументовані неналежним виконанням відповідачем 1 умов кредитного договору.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.03.2021 у справі №918/1200/20 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.03.2021) позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" (35600, Рівненська область, місто Дубно, вул. Клима Савури 6, ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" (01021, м. Київ, вул. Мечникова 16, офіс 2-11, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 15.04.2015 року Святошинським РУ ГУДМС України в місті Києві) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 322 734,45 грн - інфляційних втрат та 316 609,11 грн 3% річних.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" (35600, Рівненська область, місто Дубно, вул. Клима Савури 6, ) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" (01021, м. Київ, вул. Мечникова 16, офіс 2-11, ) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 15.04.2015 року Святошинським РУ ГУДМС України в місті Києві) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 267 582,03 грн - пені та 2 289, 47- 3% річних відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст. 509, 526, 527, 546, 553, 554, 559, 598, 599, 610, 611, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, рішення господарського суду Рівненської області у справі № 918/38/20, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), від 19.05.2020 року у справі №910/23028/17, вказав, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень договору, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині нарахованої пені на суму основного боргу за період з 04.01.2020 року по 11.03.2020 в розмірі 267 582,03 грн.

Крім того, з посиланням на ст. 625 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначив, що відповідачі мають нести відповідальність за прострочення основного грошового зобов`язання у вигляді індексу інфляції а також трьох процентів річних згідно ст. 625 ЦК України. Проте, зауважив, що не погоджується з розрахунком позивача, оскільки при розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат на основний борг позивач неправильно визначив суму основного боргу зазначивши його у розмірі 11 865 237,59 коли вірним є 11 812 327,59 грн (згідно рішення суду від 24.07.2020 року у справі № 918/38/20). Також судом встановлено, що нарахування позивачем за період з 04.01.2020 по 25.11.2020 включно, 3 % річних та інфляційних втрат, є арифметично не вірним. Таким чином, здійснивши перерахунок нарахованої позивачем інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині 3% річних підлягають до задоволення частково в розмірі 316 609,11 грн. А обґрунтований розмір інфляційних втрат становить 479 087,57 грн., при заявленому 322 734,45 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то стягненню підлягають інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі в сумі 322 734,45 грн.

Разом з тим, прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідачів 1,2,3 про зменшення розміру пені та 3% річних.

Не погодившись із ухваленим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у справі №918/1200/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 267 582,03 грн пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн", ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" 267 582,03 грн пені - задоволити. Стягнути з Відповідача-1, Відповідача-2, Відповідача-3 судові витрати.

Вважає рішення суду необґрунтованим та незаконним в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 267 582,03 грн яка полягає в наступному.

На переконання скаржника, висновок суду першої інстанції про те, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, не відповідає дійсним обставинам справи.

Зауважує, що АТ «Укрексімбанк» не направляв відповідачу-1 вимоги про дострокове погашення кредиту. Відповідно, під час судового розгляду судом не досліджувалися письмові докази на підтвердження такого факту. Також, в рішенні господарського суду Рівненської області від 24 липня 2020 року у справі №918/38/20 не була встановлена обставина про звернення АТ «Укрексімбанк» до відповідача-1 з вимогою про дострокове погашення кредиту.

Умовами Генеральної кредитної угоди №651Ш1 від 26.05.2011 та Кредитного договору №65317К24 від 30.11.2017 передбачений кінцевий термін погашення кредиту -22.11.2019.

У зв`язку із тим, що з настанням 22 листопада 2019 року відповідачем-1 зобов`язання з погашення основного боргу виконані не були, АТ «Укрексімбанк» 03 січня 2020 року звернувся з позовом до суду. Який був частково задоволений рішенням господарського суду Рівненської області від 24.07.2020 у справі №918/38/20.

Тому, на переконання скаржника, судом першої інстанції в рішенні суду неправильно встановлена обставина про зміну кінцевого терміну погашення кредиту.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст. 546, 548, 1048, 1050 ЦК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18).

Крім того, не погодившись із ухваленим рішенням відповідачі звернулися із апеляційною скаргою в якій просять рішення Господарського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року в частині стягнення 252 829,39 грн 3% річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 3% річних задоволити в сумі 63 779,72 грн.

З посиланням на ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, вказують, що не погоджуються із рішенням суду першої інстанції в частині повного стягнення 3% річних.

Зазначають, про відсутність збитків у позивача, відсутність вини відповідачів (наявність розпорядження Головного державного ветеринарного інспектора України від 02.05 2019, яким призупинено видачу супровідних ветеринарних документів на продукцію виробництва ТОВ "Компанія "Зевс ЛТД", що зупинило роботу підприємства) та наявність виняткових (особливих) і непереборних обставин (введення карантину, режиму надзвичайної ситуації) для зменшення 3% річних.

З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року справа № 902/417/18 провадження № 12-79гс19 просять зменшити суму 3% річних на 80 % і стягнути їх з відповідачів в сумі 63 779,72 грн (20% заявленої до стягнення суми).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрексімбанк» - відповідачі 1,2,3 наводять свої міркування на спростування доводів скаржника та вказують на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Просять апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрєксімбанк " в м. Рівному залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачів 1,2,3 - АТ «Укрексімбанк» наводить свої міркування на спростування доводів скаржників та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс Лтд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустріал Корпорейшн» та ОСОБА_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 24.03.2021 у справі №918/1200/20 - без задоволення.

В судовому засіданні скаржник АТ «Укрексімбанк» підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у справі №918/1200/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 267 582,03 грн пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн", ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" 267 582,03 грн пені - задоволити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідачів 1,2,3 відмовити.

Відповідач 1 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення Господарського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року в частині стягнення 252 829,39 грн 3% річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 3% річних задоволити в сумі 63 779,72 грн, а в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Відповідачі 2,3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг повідомлені заздалегідь та належним чином, про, що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення та повернутий конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Отже, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників відповідача 2,3, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

26 травня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" (відповідач-1, позичальник) та Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено генеральну кредитну угоду №6511N1 (генеральна угода), відповідно до предмету якої, позивач здійснює із відповідачем-1 кредитні операції в межах лімітів, визначених генеральною угодою, на підставі та з урахуванням умов кредитних договорів, які укладаються за домовленістю сторін відповідно до положень цієї генеральної угоди.

30 листопада 2017 року між відповідачем-1 та позивачем укладено додаткову угоду №6511N1-13 до генеральної кредитної угоди №6511N1 від 26.05.2011 року, відповідно до умов якої генеральну кредитну угоду №6511N1 від 26.05.2011 року сторони виклали у новій редакції.

30 листопада 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" та Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено кредитний договір №65317К24.

30 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" та Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено додаткову угоду №65317К24-0001 до кредитного договору №65317К24 від 30 листопада 2017 року, відповідно до умов якої кредитний договір №65317К24 від 30.11.2017 року викладений у новій редакції.

30 травня 2019 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" було укладено договір поруки №19-35ZP0013 (надалі - договір поруки №1).

21 січня 2015 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (кредитор), ТОВ "Компанія "Зевс ЛТД" (позичальник) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки №6515Р7-1 (договір поруки №2), відповідно до предмету якого, поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання (зобов`язання позичальника передбачені кредитною угодою щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов`язаних з наданням та обслуговуванням кредиту).

У зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" своїх зобов`язань за генеральною угодою позивач звернувся із позовною заявою до господарського суду Рівненської області.

Так, рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.07.2020 року у справі № 918/38/20 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн", ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 11 812 327 грн. 59 коп. основного боргу, 503 920 грн. 64 коп. пені по основному боргу, 21 192 грн. 84 коп. пені по відсотках, 2 250 грн. 08 коп. пені по комісії, 40 768 грн. 84 коп. 3% річних на основний борг, 1 127 грн. 42 коп. 3% річних на відсотки, 109 грн. 10 коп. 3% річних на комісію.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 52 910,00 грн. основного боргу, 223 373,55 грн. відсотків, 16 151,62 грн. комісії, 62 451,23 грн. пені на основний борг, 346,33 грн. пені на відсотки, 93,87 грн. пені на комісію, 58 495,40 грн. 3% річних на основний борг, 4 104,40 грн. 3% річних на відсотки, 355,20 грн. 3% річних на комісію та 220 369,46 грн. інфляційних втрат відмовлено (відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом).

Однак, Відповідачем-1 станом на дату подання позову зобов`язання з погашення кредиту не виконані, розмір простроченого кредиту становить 11 812 327,59 гривень, що підтверджується випискою з банківського рахунку, яка додається.

Таким чином, позивачем згідно пункту 10.2. Кредитного договору нарахована пеня за несвоєчасну сплату кредиту за Кредитним договором №65317К24 від 30.11.2017 року за період з 04 січня 2020 року по 11 березня 2020 року, яка становить 267 582,03 гривень (розрахунок додається).

Згідно з умовами пункту 10.2. кредитного договору з врахуванням змін, у випадку невиконання (несвоєчасного виконання) позичальником будь-яких грошових зобов`язань, визначених цим кредитним договором, позичальник сплачує банку пеню, що нараховується на суму невиконаних (неналежним чином виконаних) зобов`язань з розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день виконання відповідних грошових зобов`язань.

Крім того, згідно ст. 625 ЦК України станом на 25.11.2020 року також нараховано 3% річних від простроченої суми основного боргу (кредиту) - 318 898,58 грн та витрати від інфляції - 322 734,45 гривень (розрахунок додається).

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем 1, 2 та 3 вимоги банку.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.03.2021 у справі №918/1200/20 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.03.2021) позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн", ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 322 734,45 грн - інфляційних втрат та 316 609,11 грн 3% річних. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 3 196,71 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 3 196,71 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 3 196,71 грн. судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 267 582,03 грн - пені та 2 289, 47- 3% річних відмовлено.

При цьому, АТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному не погоджується із вказаним рішенням лише в частині відмови у стягненні пені у розмірі 267 582,03 грн. А відповідачі 1,2,3 не погоджуються із вказаним рішенням лише в частині відмови у зменшенні 3% річних та стягненні їх у повному обсязі.

Таким чином, в силу вимог ст. 269 ГПК України судова колегія переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні пені та відмови у зменшенні 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Ч. 2 ст.193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів прийшла до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із виконанням зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту та поруки, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України, тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до части другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами відповідачами не було належним чином виконано свої зобов`язання за кредитним договором. У зв`язку із чим позивачем було звернуто із позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд" до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" до відповідача-3: ОСОБА_1 про солідарне стягнення 13 020 360,24 грн., з яких: 11 865 237,59 грн. основний борг, 223 373,55 грн. заборгованість за процентами, 16 151,62 грн. заборгованість зі сплати комісії, 590 266,66 грн. пеня, 104 961,35 грн. 3% річних, 220 369,46 грн. інфляційних втрат, за кредитним договором №65317К24-0001 від 30 листопада 2017 року. За результатами якого 24.07.2020 було винесене рішення у справі № 918/38/20.

Відповідачем-1 станом на дату подання позову зобов`язання з погашення кредиту не виконані, розмір простроченого кредиту становить 11 812 327,59 гривень, що підтверджується випискою з банківського рахунку, яка додається.

Таким чином, позивачем згідно пункту 10.2. Кредитного договору нарахована пеня за несвоєчасну сплату кредиту за Кредитним договором №65317К24 від 30.11.2017 року за період з 04 січня 2020 року по 11 березня 2020 року, яка становить 267 582,03 гривень (розрахунок додається).

Крім того, згідно ст. 625 ЦК України станом на 25.11.2020 року також нараховано 3% річних від простроченої суми основного боргу (кредиту) - 318 898,58 грн та витрати від інфляції - 322 734,45 гривень.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Щодо вимоги про стягнення пені слід вказати таке.

Як зазначалось вище, рішенням суду у справі № 918/38/20 стягнута заборгованість за кредитним договором, яка нарахована станом на 03.01.2020 року, при цьому кінцевий термін погашення кредитних зобов`язань 22.11.2019.

Таким чином, на переконання колегії суддів, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень договору, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав.

Так, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) висловила позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні (Такі правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/23028/17).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову в частині нарахованої пені на суму основного боргу за період з 04.01.2020 по 11.03.2020 в розмірі 267 582,03 грн. А тому доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному в цій частині є безпідставними та такими, що спростовуються наведеним вище.

Щодо стягнення 3% річних колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Колегія суддів зауважує, що у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів зауважує, що відповідачі мають нести відповідальність за прострочення основного грошового зобов`язання у вигляді індексу інфляції, а також трьох процентів річних згідно ст. 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок річних, який здійснений судом першої інстанції, колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 316 609,11 грн, оскільки позивач неправильно визначив суму основного боргу зазначивши його у розмірі 11 865 237,59 коли вірним є 11 812 327,59 грн (згідно рішення суду від 24.07.2020 року у справі № 918/38/20).

Крім того, у своєму спільному відзиві відповідачі також просили суд зменшити неустойку, 3% річних посилаючись на виняткові обставини спричинені карантинними заходами, що в свою чергу призвело до збиткової діяльності відповідача -1 та посилаються на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи №904/4685/18).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові №902/417/18 від 18.03.2020 з приводу зменшення розміру 3% річних, зазначила наступне.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас, закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд має брати до уваги таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних від несплаченої основної суми боргу є відповідальністю сторони за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Суд в даному рішенні вже звертав увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Як убачається зі змісту рішення у справі, місцевий господарський суд, відмовив у зменшенні розміру 3% річних, оскільки прийшов до висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. Крім того, вказав, що звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Таким чином місцевий господарський суд не знайшов підстав для задоволення клопотання про зменшення 3% річних, оскільки воно не аргументоване належними та допустимими доказами. Заявники не обґрунтовують чим саме даний випадок є винятковим. Відповідачі не наводять вагомих доводів на підтвердження того, що стягнення заявлених сум 3% річних становитиме для них непомірний тягар або інших обставин, які заслуговують на увагу та можуть бути обґрунтованою підставою для зменшення розміру 3% річних.

Також, місцевий господарський суд зазначив, що критично ставиться до доводів відповідача 1 щодо зменшення 3% річних, оскільки у відповідності до приписів ГК України суб`єкти господарювання здійснюють господарську діяльність на власний ризик.

В свою чергу частина 1 ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, відповідачі 1, 2 та 3 взявши на себе зобов`язання згідно кредитного договору не могли не усвідомлювати ступенів відповідальності за прострочення виконання своїх обов`язків.

Позивач керуючись статтею 625 ЦК України нарахував відповідачу 318 898,58 грн 3% річних на основний борг (зменшено судом до 316 609,11 грн).

За наведеного колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що розмір заявлених до стягнення 3% річних не є надмірним у порівнянні з величиною основного боргу 11812327,59 грн, що стягнутий у справі №918/38/20, а також врахування позиції Великої Палати Верховного Суду, щодо розумності, справедливості та пропорційності щодо зменшення 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

Доводи відповідачів 1,2,3 з приводу необґрунтованої відмови у зменшенні 3% річних викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що спростовуються наведеним вище.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржників, викладених в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на їхній власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 24.03.2021 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржниками.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (вх.1540/21 від 09.04.2021), Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та ОСОБА_1 (вх.1673/21 від 19.04.2021) на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.03.21 у справі № 918/1200/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 24.03.21 у справі № 918/1200/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №918/1200/20 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" травня 2021 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.