РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2021Справа № 910/3674/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС" (61020, м. Харків, пр. Любові Малої, 99, )

до Приватного підприємства "АНІМЕ ТІМУДЖИН ЮКРЕЙН" (03058, м. Київ, вул. Гетьмана, 22-Б, офіс 118, )

про розірвання договору та стягнення 172 750,00 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Соловей С.М.

Від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "АНІМЕ ТІМУДЖИН ЮКРЕЙН" про розірвання договору № 22/10-19 від 10.10.2019 та стягнення заборгованості у розмірі 172 750,00 грн, з яких: 105 000,00 грн сплачених коштів за виконання робіт з виготовлення рекламної продукції, 42 750,00 грн пені та 25 000,00 грн збитків за договором № 22/10-19 від 10.10.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3674/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; підготовче засідання призначено на 07.04.2021.

У засідання суду 07.04.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 07.04.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 відкладено підготовче засідання на 21.04.2021.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 21.04.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

У підготовчому засіданні 21.04.2021 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста від 21.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.05.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 17.05.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач участь свого представника у засіданні суду 17.05.2021 не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

17.05.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2019 року між Приватним підприємством "АНІМЕ ТІМУДЖИН ЮКРЕЙН" (далі - відповідач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС" (далі -позивач, замовник) укладено договір №22/10-19, за умовами якого замовник замовляє, а виконавець зобов`язується виконати роботи з виготовлення рекламної продукції для замовника (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору вид рекламної продукції, а також кількість, ціна, строки, умови оплати затверджуються сторонами в окремому додатку до договору.

Згідно з п. 2.1. договору строк виконання робіт залежить від кількості рекламної продукції та затверджується замовником і виконавцем в окремих додатках до договору.

Передача рекламної продукції від Виконавця до Замовника оформлюється відповідними документами (видатковим накладними, актами, тощо) (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору вартість робіт та умови оплати затверджуються замовником і виконавцем в окремих додатках до договору.

Попередня плата відповідно до даного договору проводиться замовником на рахунок виконавця у розмірі 50 % від загальної вартості рекламної продукції до початку виконання робіт протягом 3-х банківських днів з моменту підписання відповідного додатку до договору (п. 3.4. договору).

Повна оплата робіт відповідно до даного договору проводиться на рахунок виконавця у розмірі 50 % від загальної вартості рекламної продукції не пізніше 3-х робочих днів з моменту підписання відповідних документів (видаткових накладних, актів, тощо) відповідно до даного договору (п. 3.5. договору).

Відповідно до п. 6.2. договору в разі несвоєчасного виконання робіт згідно з даним договором, виконавець виплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості договору за кожен день невиконання робіт, окрім вихідних та святкових днів, але не більше пені, встановленої чинним законодавством України.

Згідно з п. 9.1. договору договір вступає у дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до умов розділу цього договору сторонами підписано додаток №1 «Перелік продукції» від 10 жовтня 2019 року, відповідно до умов якого сторони домовились про виготовлення рекламної продукції на загальну вартість 70 000,00 гривень.

Відповідно до умов додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору, замовник сплачує вартість виконаних робіт у термін 30 календарних днів з моменту підписання відповідних документів (видаткових накладних, актів, тощо), також сторони погодили наступний термін надання послуг: 30 календарних днів з моменту підписання відповідного додатку № 1 ( п. З та 4 додатку №1).

22 жовтня 2019 року між сторонами було підписано Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ- 0000020, відповідно до якого виконавець виконав роботи, а замовник прийняв виконані роботи, претензій по об`єму, якості та строкам не має.

Відповідачем надано позивачу рахунок № 86 від 15.11.2019 на сплату коштів у сумі 70 000,00 грн.

15.11.2019 позивачем перераховано відповідачу на р/р НОМЕР_1 в AT «Раффайзен Банк АВАЛЬ» м. Києва кошти у сумі 70 000, 00 грн., в т. ч. ПДВ 20% - 11666, 67 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 796 від 15.11.2019, призначення платежу «Сплата за рекламні послуги по рахунку № 86 від 15.11.2019 року», яке видано департаментом операційних розрахунків АТ «УКРСИББАНК», де знаходиться р/р позивача та який зазначений у договорі.

27.11.2019 сторонами був підписаний додаток №2 «Перелік продукції» до договору №22/10-19 від 10 жовтня 2019, відповідно до якого сторони домовились про виготовлення продукції на загальну вартість 150 000,00 гривень.

Відповідно до умов додатку № 2, який є невід`ємною частиною договору, замовник сплачує 100 % загальної вартості у якості попередньої оплати та погодили наступний термін надання послуг: 30 календарних днів з моменту підписання відповідного додатку№2, передачі макетів та попередньої оплати ( п. 3 та 4 додатку № 2).

Відповідачем надано позивачу рахунок № 94 від 27.11.2019 року на сплату коштів у сумі 150 000,00 грн.

09.12.2019 року позивачем перераховано відповідачу на р/р НОМЕР_1 в AT «Раффайзен Банк АВАЛЬ» м. Києва кошти у сумі 150 000,00 грн, в т. ч. ПДВ 20 % - 25000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 842 від 09.12.2019, призначення платежу «Сплата за рекламні послуги по рахунку № 94 від 27.11.2019 року».

Позивач у позовній заяві зазначає, що з моменту перерахування коштів позивачем на розрахунковий рахунок відповідача, останній не виконував свої зобов`язання відповідно до додатку № 2 від 27.11.2019 та договору, причини його невиконання не пояснював.

Разом з тим, 24.12.2019 на р/р позивача у AT «УКРСИББАНК» відповідачем було перераховано кошти у сумі 20 000,00 грн, призначення платежу «Повернення помилково перерахованих коштів», про що свідчить виписка по рахунку позивача у AT «УКРСИББАНК» від 24.12.2019.

Крім того, 27.12.2019 на р/р позивача у AT «УКРСИББАНК» відповідачем було перераховано кошти у сумі 15 000,00 грн, призначення платежу «Повернення помилково перерахованих коштів», про що свідчить виписка по рахунку позивача у AT «УКРСИББАНК» від 27.12.2019.

Однак, позивач у позовній заяві зазначає, що після повернення позивачу тільки частини коштів у сумі 35 000,00 грн відповідач уникав від розмови та надання пояснень.

21.05.2020 позивачем направлено на юридичну адресу відповідача Лист-претензію № 15 від 20.05.2020, в якому останній просив повернути борг у сумі 115 000, 00 грн протягом 5 днів з моменту отримання даного листа-претензії. Докази направлення вказаного листа містяться в матеріалах справи.

12.06.2020 року позивачем повторно направлено на юридичну адресу відповідача Лист-претензію № 24/1 від 12.06.2020, в якому просив повернути борг у сумі 115 000,00 грн протягом 5 днів з моменту отримання цього листа-претензії. Докази направлення вказаного листа містяться в матеріалах справи.

13.07.2020 на р/р позивача у AT «УКРСИББАНК» відповідачем було перераховано кошти у сумі 10 000, 00 грн, призначення платежу «Повернення помилково перерахованих коштів», про що свідчить виписка по рахунку позивача у AT «УКРСИББАНК» від 13.07.2020.

30.07.2020 позивачем втретє направлено на юридичну адресу відповідача та за місцем знаходження відповідача Претензію № 27 від 30.07.2020 року, в якому останній просив повернути борг у сумі 105000, 00 грн протягом 5 днів з моменту отримання цього листа-претензії та у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань розірвати договір за згодою сторін. Докази направлення вказаної претензії містяться в матеріалах справи.

На момент подання позовної заяви відповіді відповідачем не надано, кошти позивачу у сумі 105 000,00 грн не повернуто.

За таких обставин позивач звернувся до господарського суду з вимогою розірвати укладений між позивачем та відповідачем договір №22/10-19 від 10.10.2019, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти за виконання робіт з виготовлення рекламної продукції в сумі 105 000,00 грн, пеню в розмірі 42 750,00 грн та понесені збитки в сумі 25 000,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 статті 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 907 Цивільного кодексу України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Відповідно до положень статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Судом встановлено та відповідачем не спростовано факт порушення умов договору №22/10-19, невиконання зобов`язань щодо поставки товару, у зв`язку з чим суд прийшов висновку, що неотримання позивачем очікуваного при укладенні договору у вигляді поставки товару та повернення відповідачем попередньої оплати підтверджує істотність порушення відповідачем умов договору.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором №22/10-19 від 10.10.2019, позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому позовні вимоги позивача про розірвання договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути із відповідача суму попередньої оплати в розмірі 105 000,00 грн.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Якщо договір розривається в судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За вимогами частини 5 статті 188 ГК України якщо судовим рішенням договір розірвано, договір вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до частини 5 статті 653 ЦК України якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

При цьому у частині 2 статті 693 ЦК України закріплена норма, згідно з якою якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача щодо повернення відповідачем попередньої оплати в розмірі 105 000,00 грн.

Позивач також просить суд стягнути із відповідача пеню в розмірі 42 750,00 грн та збитки в розмірі 25 000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідальність у вигляді пені за невиконання умов договору щодо несвоєчасного виконання робіт, передбачена сторонами пунктом 6.2. договору, відповідно до якого в разі несвоєчасного виконання робіт згідно з даним договором, виконавець виплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості договору за кожен день невиконання робіт, окрім вихідних та святкових днів, але не більше пені, встановленої чинним законодавством України.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати в договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Разом з тим, пункт 6.2. договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, наприклад, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо.

Отже, умову, передбачену в п. 6.2. договору неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верхового Суду від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19 та від 12.12.2019 у справі № 911/634/19.

Перевіривши розрахунок пені в розмірі 42 750,00 грн, судом встановлено, що зазначений розрахунок є невірним, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та пункт 6.2. договору, в якому зазначено, що виконавець виплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості договору за кожен день невиконання робіт, окрім вихідних та святкових днів.

Отже, враховуючи вищевикладене до стягнення з відповідача підлягає пеня в загальному розмірі 18 600,00 грн, а тому позов підлягає задоволенню у цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в розмірі 25 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог абз. 1 п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) (далі - Закон) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений кодексом термін.

Згідно абз. 1, 2, п. 201.10. ст. 201 Закону при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з п. 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 90 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою з урахуванням вимог, встановлених п.п. 78.1.9 п. 78.1 ст. 78 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний провести документальну перевірку зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією (абз. 25, 26 п. 201.10. ст. 201 Закону).

З урахуванням вказаних вимог податкового законодавства позивач для включення податку у розмірі 25 000,00 грн до складу податкового кредиту повинен був подати податкову декларацію зі скаргою на відповідача з наданням зазначеної ним видаткової накладної. У цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 911/224/19.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно статті 16 ЦК України, є відшкодування збитків.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

За загальними положеннями ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.

Однак позивачем не було подано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження понесення ним реальних збитків в розмірі суми, яку останній не зміг зарахувати до податкового кредиту за ПДВ, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання з реєстрації податкових накладних на послуги у Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів звернення до контролюючого органу та доказів неотримання податкового кредиту.

Доводи позивача про те, що відповідач не зареєстрував податкові накладні та позивач не отримав податковий кредит ґрунтуються виключно на твердженнях позивача без відповідної доказової бази.

У випадку бездіяльності відповідача з реєстрації податкових накладних позивач мав передбачену законодавством можливість здійснити заходи з метою недопущення негативних наслідків своєї господарської діяльності у зв`язку з незарахуванням сплачених ним за надані послуги грошових коштів до податкового кредиту ПДВ.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у розмірі 25 000,00 грн, вини відповідача у заподіянні збитків.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС" про стягнення збитків є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині розірвання договору № 22/10-19 від 10.10.2019, стягнення сплачених коштів за виконання робіт з виготовлення рекламної продукції у розмірі 105 000,00 грн та 18 600,00 грн пені.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України, позов підлягає частковому задоволенню.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір № 22/10-19 від 10.10.2019, укладений між Приватним підприємством "АНІМЕ ТІМУДЖИН ЮКРЕЙН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС".

3. Стягнути з Приватного підприємства "АНІМЕ ТІМУДЖИН ЮКРЕЙН" (03058, м. Київ, вул. Гетьмана, 22-Б, офіс 118, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "УКРТЕКС" (61020, м. Харків, пр. Любові Малої, 99, ) суму неповернутої оплати у розмірі 105 000 (сто п`ять тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 18 600 (вісімнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп. та 3 478 (три тисячі чотириста сімдесят вісім) грн 15 коп. витрат на сплату судового збору.

4. У решті позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 17.05.2021

Суддя І.О. Андреїшина