РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2021Справа № 910/1631/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Готель "Дніпро" (вул. Хрещатик, 1/2, м. Київ,01001)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрос Кафе" (вул. Хрещатик, 1/2, м. Київ, 01001)

про визнання недійсним договору,

Представники сторін:

від позивача: Паюнова Н.А.,

від відповідача: Бешлега А.В., Коновалова Г.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Готель "Дніпро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрос Кафе" про визнання недійсним договору оренди частини нежитлового приміщення № 1979 від 15.10.2015, що укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в оспорюваному правочині відсутні всі істотні умови, передбачені ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), а також договір оренди № 1979 було укладено з порушенням порядку передачі державного майна в оренду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1631/21, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.03.2021.

01.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 01.03.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в підготовчому засіданні перерву до 05.04.2021, встановити позивачу строк для надання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання, встановити відповідачу протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив подати заперечення на відповідь на відзив.

15.03.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 05.04.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив поновити позивачу строк для подання доказів, долучити докази до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити через необґрунтованість.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.04.2021.

05.04.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли пояснення, у яких останній просив витребувати свідоцтво про право власності та поновити строк на подання доказів на підставі ст. 119 ГПК України.

08.04.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про намір подати докази понесених судових витрат.

13.04.2021 відповідачем подано до суду клопотання про поновлення пропущених строків відповідно до ст. 119 ГПК України та долучення документів.

13.04.2021 відповідачем подано до суду клопотання про залучення третьої особи.

26.04.2021 відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

26.04.2021 позивачем подано до суду письмові пояснення та заперечення щодо клопотань відповідача.

В судове засідання 26.04.2021 з`явилися представники сторін.

Розглянувши клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рудницьку О.М., суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні цього клопотання у зв`язку з безпідставністю, оскільки рішення у даному спорі не вплине на права та обов`язки вказаної особи.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів та інформації у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рудницької О.М., суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні цього клопотання у зв`язку з безпідставністю та недоцільністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на подання доказів, викладеного у поясненнях від 05.04.2021, відмовлено; клопотання відповідача про витребування доказів у позивача, викладеного у поясненнях від 05.04.2021, залишено без задоволення; у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на подання доказів від 13.04.2021, відмовлено.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 28.04.2021.

28.04.2021 відповідачем подано до суду додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 28.04.2021 представник позивача надав пояснення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі, витрати на правову допомогу стягнути з відповідача.

Представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, витрати на правову допомогу покласти на позивача.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 28.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.10.2015 між Приватним акціонерним товариством "Готель "Дніпро" (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Петрос Кафе" (Орендар) укладено договір оренди частини нежитлового приміщення № 1979 (надалі також - договір), за умовами п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлового приміщення загальною площею 45,8 кв. м, що розміщене на першому поверсі у правому крилі будівлі готелю «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 1/2 (надалі - Приміщення), яке належить Орендодавцю на підставі Свідоцтва про право власності (серія: ЯЯЯ № 376082), виданого 27 грудня 2004 р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради на підставі Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 28 квітня 2005 р. № 712-В.

Згідно з п. 1.2 договору, вартість площі Приміщення визначена згідно з актом експертної оцінки і становить 1 413 992 (один мільйон чотириста тринадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гра.) 00 коп. станом на 01 липня 2015 р.

За приписами пунктів 1.3, 1.4 договору, метою оренди є використання Орендарем Приміщення для організації та розміщення закладу громадського харчування.

Передача Приміщення в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це Приміщення. Власником Приміщення залишається Орендодавець, а Орендар користується нею протягом строку оренди.

Передача та повернення Приміщення здійснюється за Актами приймання - передачі, які підписуються уповноваженими представниками Сторін. (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 28.03.2016, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04 жовтня 1995 р. №7786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - червень 2015 р. (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - 17 750 (сімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) гри. 00 коп., з ПДВ - 21 300 (двадцять одна тисяча триста) грн. 00 коп.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць червень 2015 р., з урахуванням індексу інфляції, за період з базового місяця до першого місяця оренди включно.

Як встановлено у пунктах 7.1 - 7.5 договору договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами, а саме: з 15» жовтня 2015 року і діє по «28» лютого 2026 року.

Строк оренди 10 (десять) років 4 (чотири) місяці 13 (тринадцять) днів.

Термін передачі Приміщення у користування Орендарю - « 15» жовтня 2015 року.

Термін повернення Приміщення Орендодавцю з користування - « 01» березня 2026 року.

Закінчення строку дії чинного Договору чи його дострокове розірвання не звільняє Орендаря від виконання тих зобов`язань, що залишились невиконаними.

На виконання умов договору Орендодавець передав, а Орендар в свою чергу прийняв в оренду орендоване нежитлове приміщення за Актом приймання - передачі від 15.10.2015.

14.08.2020 між Фондом державного майна України (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТЛЕНД» (Покупець, ТОВ «СМАРТЛЕНД») укладено договір купівлі - продажу державного пакета акцій розміром 100,0000 % статутного капіталу приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро» за результатами аукціону, за умовами якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю об`єкт малої приватизації - державний пакет акцій приватного акціонерного товариства «Готель Дніпро», код за , місцезнаходження: місто Київ, вулиця Хрещатик, 1/2 (далі - ПрАТ «Готель «Дніпро», Товариство) у кількості 80 923 400 штук (акції прості іменні, у бездокументарній формі існування, міжнародний ідентифікаційний номер (181М) НА , загальною номінальною вартістю - 923 400,00 гривень), що становить 100,0000 % статутного капіталу Товариства (далі - Об`єкт приватизації, Акції), а Покупець зобов`язується прийняти Об`єкт приватизації, сплатити ціну його продажу і виконати визначені в Договорі умови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що зазначений договір оренди частини нежитлового приміщення № 1979 від 15.10.2015 має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки суперечить вимогам законодавства, а саме:

- договір не містить всіх істотних умов, передбачених на час його укладення чинним законодавством, що суперечить ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) та Типовому договору,

- договір був укладений з недотриманням (порушенням) порядку передачі спірного майна в оренду.

Відповідач в свою чергу заперечує проти позовних вимог, стверджуючи при цьому, що положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» на спірний договір не поширюються, а також, крім того, вказані позивачем підстави недійсності необґрунтовані. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Як стверджує позивач, договір не містить всіх істотних умов, оскільки не містить жодних положень щодо обов`язку зі страхування відповідачем орендованого майна та порядку здійснення позивачем контролю за переданим в оренду приміщенням, що не відповідає Типовому договору, затвердженому наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Суд встановив, що Приватне акціонерне товариство «Готель «Дніпро» (до зміни найменування - ВАТ «Готель «Дніпро») створено згідно з розпорядженням Президента України від 18.02.2004 № 23 «Про відкрите акціонерне товариство «Готель «Дніпро» ВАТ «Готель «Дніпро».

У пунктах 1.5, 1.6 Статуту Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро» в новій редакції, затвердженій 02.12.2014 (надалі також - Статут), Товариство є акціонерним товариством з одним акціонером - Україна в особі Державного управління справами - відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 196 «Про передачу Державному управлінню справами повноважень з управління пакетом акцій ВАТ "ГОТЕЛЬ "ДНІПРО", яким Державному управлінню справами передано повноваження з управління пакетом акцій Товариства, що належить державі Україна, у розмірі сто відсотків статутного капіталу.

Товариство є об`єктом, що має загальнодержавне значення та забезпечує виконання державою своїх функцій, бере участь у проведенні заходів та офіційних прийомів за участю вищих посадових осіб.

Згідно з п. 3.1 Статуту, метою діяльності Товариства, що створене на невизначений строк, є одержання прибутку та використання його в інтересах акціонера, задоволення споживчого ринку в послугах за профілем своєї діяльності, продукцією, забезпечення проведення заходів і офіційних прийомів за участю вищих посадових осіб та інша діяльність, яка не суперечить законодавству.

У п. 4.1 Статуту визначено, що Товариство є акціонерним господарським товариством. Тип акціонерного товариства - приватне акціонерне товариство з одним акціонером - державою Україна в особі Державного управління справами.

Товариство є юридичною особою за законодавством України і має

право від свого імені укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права і нести обов`язки, від свого імені виступати позивачем, відповідачем та третьою особою в місцевих господарських і адміністративних судах, апеляційних судах, вищих спеціалізованих судах та інших судах України, у третейському суді, у міжнародних комерційних арбітражних судах та морських арбітражних комісіях, а також в інших (у тому числі міжнародних) судах.

Майном Товариства є гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку.

Товариство має самостійний баланс, банківські рахунки, у тому числі в іноземній валюті, круглу печатку, кутовий та інші штампи, фірмові бланки, знаки для товарів та послуг, інші реквізити, необхідні для його діяльності.

За приписами п. 4.5 Статуту Товариство є власником: майна, переданого йому засновником у власність; продукції, виробленої Товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених чинним законодавством.

Як визначено у п. 4.6 Статуту, ризик випадкової втрати або пошкодження майна, що є власністю Товариства або передане йому в користування, несе Товариство.

Порядок розгляду питань щодо розпорядження та використання майна Товариства затверджується Вищим органом Товариства.

Товариство здійснює володіння і користування своїм майном відповідно до мети своєї діяльності. Розпорядження майном Товариства здійснюється відповідно до законодавства та цього Статуту.

16.02.2012 Розпорядженням Керівника Державного управління справами № 34 затверджено Положення про порядок розгляду питань щодо розпорядження та використання майна Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро» (надалі також - Положення).

Цим Положенням визначено процедуру здійснення розпорядження використання матеріальних активів, що відповідно до законодавства визнаються основними фондами (засобами), які є власністю Товариства (далі - майно), в частині реалізації, міни (бартеру), безоплатної передачі, передачі як внесків до статутних капіталів інших юридичних осіб майна Товариства, списання, консервації (розконсервації) та оренди майна (далі - операції з майном). (п. 1.2 Положення).

Згідно з п. 10.1 Положення, об`єктом оренди може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно Товариства, яке належить до необоротних активів, щодо яких відсутні обмеження у частині його оренди.

Відповідно до п. 10.4 Положення, передача в оренду майна Товариства незалежно від його вартості та розміру площ здійснюється за погодженням Вищого органу Товариства на підставі таких документів:

інформації щодо намірів передачі майна в оренду з обґрунтуванням доцільності;

документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно, яке надається в оренду;

акта технічного стану об`єктів оренди;

акта інвентаризації майна, яке передається в оренду, згідно з додатком 7 до Положення;

інформації про відсутність обмежень щодо розпорядження майном, яке надається в оренду;

проекту договору оренди;

розрахунку орендної плати.

Договір оренди має відповідати Типовому договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженому наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 09.08.2007 № 1329). Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Порядок використання коштів, отриманих від оренди майна, визначається фінансовим планом. Разом з договором оренди Товариство укладає з орендарем договір на відшкодування комунальних та загальноексплуатаційних платежів. (п. 10.6 договору).

Стаття 152 Цивільного кодексу України визначає, що акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов`язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про акціонерні товариства» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.

Отже, з наведеного слідує, що майно акціонерного товариства відокремлено від майна його акціонерів. Воно належить на праві власності самому товариству, в той час як акціонерам належать корпоративні права у цьому товаристві. При цьому, участь держави в цьому товаристві як єдиного акціонера на даний факт не впливає.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради 27.12.2004, будівля готелю площею 12 829,30 кв.м, яка розташована в м. Києві по вул. Хрещатик/Грушевського Михайла, № Ѕ (літера А), дійсно належить Відритому акціонерному товариству «Готель «Дніпро» на праві колективної власності. На це свідоцтво як на правовстановлюючий документ також міститься посилання в самому договорі.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будівля готелю площею 12 829,30 кв.м, яка розташована в м. Києві по вул. Хрещатик, № Ѕ (літера А), також зареєстрована за власником - Приватним акціонерним товариством «Готель «Дніпро» на праві колективної форми власності.

Так, у ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності) визначено, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Стаття 20 вказаного закону встановлює, що суб`єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

За приписами ст. 30 названого закону колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається об`єктами власності, які йому належать.

Право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з`їзди тощо).

За приписами ст. 287 Господарського кодексу України, орендодавцями щодо державного та комунального майна є:

1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом;

2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності;

3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом;

4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Підсумовуючи викладене вище, виходячи з правовстановлюючих документів на майно та змісту права колективної власності, а також правового статусу майна акціонерного товариства, суд зазначає, що майно, передане в оренду відповідачу за договором оренди частини нежитлового приміщення № 1979 від 15.10.2015, належить саме Приватному акціонерному товариства "Готель "Дніпро" як юридичній особі-акціонерному товариству, в той час як держава в особі відповідного органу має права акціонера у такій юридичній особі.

Суд наголошує, що предметом спірного договору є саме нерухоме майно товариства, а не акції, власником саме яких є держава.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (Закон, тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), цей Закон регулює, зокрема, організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.

За приписами ст. 4 Закону, об`єктами оренди за цим Законом є:

цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

Грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України;

нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;

майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації);

захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

З огляду на предмет регулювання Закону України «Про оренду державного та комунального майна», спірні відносини щодо передачі нерухомого майна Приватного акціонерного товариства "Готель "Дніпро" за договором не підпадають під його обов`язкову дію, оскільки таке майно не відноситься до майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Суд звертає увагу, що дійсно, оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна», однак, така можливість має бути передбачена умовами відповідного договору.

Отже, зважаючи на викладене, суд не погоджується з позивачем, що вказаний договір суперечить положенням Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки, за висновком суду, цей закон спірні правовідносини сторін за договором на момент його укладення не регулював.

Поряд з викладеним, суд зазначає, що сама лише відсутність у спірному договорі істотних умов, передбачених Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Типовим договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, про які вказує позивач у позові в обґрунтування недійсності, зокрема, таких як, порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди та страхування орендарем взятого ним в оренду майна, не свідчить про його недійсність, а може свідчити лише про його неукладення.

За положенням частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами частин 1, 8 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18, від 06.11.2018 у справі №926/3397/17, від 09.04.2019 у справі №910/3359/18, від 29.10.2019 у справі №904/3713/18, від 19.02.2020 у справі №915/411/19).

Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14.

Виходячи з обставин справи, умови спірного договору сторонами виконувалися, що останніми також не заперечується. А тому вчинення сторонами дій, спрямованих на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, виключає кваліфікацію договору як неукладеного.

Суд також відхиляє доводи позивача про те, що спірний договір був укладений з недотриманням (порушенням) порядку передачі спірного майна в оренду, передбаченого Положенням про порядок розгляду питань щодо розпорядження та використання майна Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро», затвердженого Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 16.10.2012 № 34, з огляду на таке.

Як встановлено у п. 10.5 Положення, при передачі майна в оренду Товариство:

проводить інвентаризацію майна, що не задіяне у виробничому процесі та може надаватися в оренду;

проводить незалежну оцінку об`єкта оренди для визначення його вартості та рецензує його в оцінювачів, які працюють у державних органах приватизації, або експертних радах при саморегульованих організаціях оцінювачів рецензування звітів про оцінку цього майна;

складає опис об`єкта, що надається в оренду (як додаток до договору і лис вміщує такі дані про майно: номер за порядком, найменування, інвентарний номер, рік випуску, рік уведення в експлуатацію, первісна вартість, залишкова вартість, відсоток зносу, амортизаційні відрахування за рік (місяць);

складає акт технічного стану об`єктів оренди, де вказується (уточнюється) комплектність об`єкта, в якому підкреслюються ознаки виробничої потужності, продуктивності, точності, враховується забезпечення метрологічних рівнів і характеристик тощо.

Відповідно до п. 10.4 Положення, передача в оренду майна Товариства незалежно від його вартості та розміру площ здійснюється за погодженням Вищого органу Товариства на підставі таких документів:

інформації щодо намірів передачі майна в оренду з обґрунтуванням доцільності;

документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно, яке надається в оренду;

акта технічного стану об`єктів оренди;

акта інвентаризації майна, яке передається в оренду, згідно з додатком 7 до Положення;

інформації про відсутність обмежень щодо розпорядження майном, яке надається в оренду;

проекту договору оренди;

розрахунку орендної плати.

Як стверджує позивач, вказаного порядку дотримано не було, зокрема, щодо підготовки та надання на погодження повного пакету документів, а отже, не було досліджено ні доцільності передачі майна ПрАТ «Готель «Дніпро» в оренду, ні технічний стан переданого в оренду об`єкту, ні взагалі можливість передання саме цієї площі в оренду під розміщення закладу громадського харчування.

Суд звертає увагу, що факт погодження Державним управлінням справами як органу управління державними корпоративними правами Приватного акціонерного товариства "Готель "Дніпро" передачі в оренду нежитлового приміщення загальною площею 45,8 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, Ѕ, підтверджується листом Державного управління справами від 11.08.2015 № 01-13/20/1697.

При цьому, невиконання позивачем своїх зобов`язань, покладених саме на нього Положенням, щодо підотовки та подання усього обсягу необхідних документів органу управління та вчинення всього обсягу дій, що мають передувати передачі майна в оренду, за умови наявності дійсного погодження органу управління, не свідчать про порушення закону саме при укладенні договору, а тягар наслідків неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань перед Державним управлінням справами за Положенням не може бути покладений на відповідача як сторону договору у вигляді визнання його недійсним.

Суд зазначає, що у будь-якому разі неповне дотримання позивачем зазначених норм Положення не свідчить про невідповідність змісту оспорюваного правочину вимогам закону, як того вимагають положення статей 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору оренди частини нежитлового приміщення № 1979 від 15.10.2015, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17.05.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко