ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Справа № 903/702/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Дунайчук О.С. особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича на ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20 (повний текст складено 12 лютого 2021 року, суддя Слободян О.Г.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач"

до фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича

про розірвання договору суборенди землі

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/70/20 відмовлено у задоволенні заяви відповідача - фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Вказана ухвала мотивована тим, що в ході розгляду даної справи судом не було встановлено недобросовісності дій позивача в розумінні статті 43 ГПК України. Подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є його процесуальним правом. Отже, відповідачем не зазначено та не доведено, які дії з пред`явлення позову та в ході розгляду справи мали на меті протиправне ущемлення прав та інтересів відповідача.

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Дунайчук Олег Степанович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнути з ТДВ "Ковельагроспецпостач" витрати за надання правничої допомоги адвокатом Гарбарчуком Н.М. в розмірі 15000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що з урахуванням всіх ухвал прийнятих у справі слідує, що в основному з ініціативи позивача неодноразово переносилися судові засідання, розгляд справи затягувався і так і не розпочався по суті. Позивач, свідомо знаючи про безпідставність позовних вимог, про перспективу відмови в задоволенні його позову, все ж подав його, але для того, щоб уникнути негативного результату, в останній момент подав заяву про залишення позову без розгляду. Про недобросовісність позивача, про те, що позивач, подаючи позов мав на меті протиправну мету ущемити права та інтереси відповідача свідчить ряд позовів, що стосуються одного предмету земельної ділянки, яка передана позивачем в оренду відповідачу. Позивач також неодноразово звертався до поліції із різними надуманими заявами щодо нібито неправомірних дій відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі №903/702/20 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича на ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20 залишено без руху. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме надати колегії суддів протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху: докази сплати судового збору на суму 2270 грн., докази направлення копії апеляційної скарги позивачу та обґрунтоване клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

07 квітня 2021 року від фізичної особи-підприємця Дунайчука О.С. надійшов лист до якого долучено копію платіжного доручення №11 від 05 квітня 2021 року про сплату 2270 грн. судового збору, докази направлення копії апеляційної скарги позивачу та докази отримання оскаржуваної ухвали.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 квітня 2021 року у справі №903/702/20 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича на ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на "12" травня 2021 р. об 10:30 год.

05 травня 2021 року від позивача ТОВ "Ковельагроспецпостач" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, прийнятою у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

12 травня 2021 року від представника позивача адвоката Бондаренко В.Г. надійшла заява про стягнення судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн.

В судовому засіданні 12 травня 2021 року оголошувалась перерва та було надано час відповідачу для ознайомлення з поданою позивачем заявою.

Під час судового засідання відповідачем була подана відповідь на заяву про стягнення судових витрат.

Безпосередньо в судовому засіданні відповідач повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представники позивача в судове засідання не з`явився. Водночас, у заяві про стягнення судових витрат на правову допомогу позивачем заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника ТДВ "Ковельагроспецпостач".

Колегія суддів, заслухавши пояснення відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ТДВ "Ковельагроспецпостач" звернувся до суду з позовом до відповідача фізичної особи- підприємця Дунайчука О.С., в якому просив розірвати договір суборенди землі строком на 48 років від 20 грудня 2017 року, укладений між ТДВ "Ковельагроспецпостач", як орендарем та ФОП Дунайчуком Олегом Степановичем як суборендарем, предметом якого виступила земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:1166 загальною площею 0,2615 га.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що земельна ділянка, яка є предметом договору суборенди від 20 грудня 2017 року, передавалася відповідачу ФОП Дунайчуку О.С. в суборенду для розміщення і обслуговування виробничих приміщень, при цільовому призначенні останньої: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Фізичною особою-підприємцем Дунайчуком О.С. було допущене істотне порушення договору суборенди землі від 20 грудня 2017 року в частині проведення будівництва на земельній ділянці, яка йому передавалася не для цієї мети.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 28 вересня 2020 року у справі №903/702/20 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 27 жовтня 2020 року.

26 жовтня 2020 року від фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича надійшов відзив на позов, який підписаний особисто відповідачем.

27 жовтня 2020 року судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Слободян О.Г.

Ухвалою від 28 жовтня 2020 року підготовче засідання у справі №903/702/20 призначено на 24 листопада 2020 року.

В судовому засіданні 24 листопада 2020 року, на якому були присутні представники позивача та особисто відповідач розгляд справи відкладено на 16 грудня 2020 року, що підтверджується ухвалою від 24 листопада 2020 року.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 16 грудня 2020 року у справі №903/702/20 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 грудня 2020 року.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 28 грудня 2020 року відкладено розгляд справи по суті на 26 січня 2021 року, у зв`язку з поданим представником позивача клопотанням про відкладення через зайнятість в іншому судовому засіданні.

26 січня 2021 року розгляд справи по суті було відкладено на 27 січня 2021 року.

27 січня 2021 року позивач та представник позивача надіслали на адресу суду заяву (клопотання) (вх.№01-83/11/21; №01-83/10/21), в яких просили суд залишити позов без розгляду.

В судовому засіданні 27 січня 2021 року відповідач, в порядку частини 4 статті 129 ГПК України, подав заяву щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. та усне клопотання про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 27 січня 2021 року, на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України, залишено позов без розгляду та призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Місцевий господарський суд, розглянувши в судовому засіданні заяву відповідача щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, прийшов до висновку, що вказана заява не підлягає до задоволення з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зі змісту частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України, на яку посилається відповідач у своїй заяві, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто дана стаття регламентує порядок розподілу судових витрат між сторонами у разі вирішення спору по суті з ухваленням відповідного рішення. В даному випадку суд залишив позов без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про це, а тому заява відповідача щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини 4 статті 129 ГПК України є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Однак, саме лише посилання відповідача на пункт 4 статті 129 ГПК України не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки суд з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення учасником конкретної правової норми на обґрунтування заяви не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні заяви. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Вказане узгоджується з принципом "jura novit curia" (суд знає закони), який відображений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц та інших.

Разом з тим, у статті 130 Господарського процесуального кодексу України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 5, 6 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання розподілу судових витрат, статей 129 - 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень частини 5 статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Колегія суддів враховує, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, відповідачу слід довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі №924/804/20, від 18 червня 2019 року у справі №922/3787/17, від 09 липня 2019 року у справі №922/592/17, від 24 березня 2021 року у справі № 922/2157/20.

Залишення позовної заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Така процесуальна дія є диспозитивним правом позивача, яке передбачене процесуальним законодавством. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, само по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це його диспозитивне право, передбачене нормами господарського процесуального законодавства, яке не містить обмежень в його реалізації.

З дослідженого колегією суддів вбачається, що обґрунтування жодної із наведених вище обставин як заява фізичної особи-підприємця Дунайчука О.С. так і пояснення до заяви щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу не містять.

Стверджуючи про необґрунтованість дій позивача вже у апеляційній скарзі, відповідач посилається лише на те, що позивачем подано безпідставні позови відносно однієї і тієї ж земельної ділянки, внаслідок яких відповідач змушений витрачати час та кошти для свого захисту.

Крім того, відповідач у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що з листа Управління ДАБІ у Волинській області від 10 червня 2020 року №1003-3/1.18/913/20, який доданий до позовної заяви, вбачається недобросовісність дій позивача, якому було відомо про безпідставність позовних вимог, однак незважаючи на це ТДВ "Ковельагроспецпостач" звернулось з позовною заявою про розірвання договору суборенди землі.

Колегія суду критично оцінює такі твердження апелянта у зв`язку з наступним.

На думку суду, лист ДАБІ може лише свідчити про наявність зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці. Водночас предметом спору у даній справі є розірвання договору суборенди земельної ділянки, позовні вимоги обгрунтовано відсутністю згоди на будівництво орендодавця (позивача у справі).

А тому факт подання позову не може свідчити про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є його диспозитивним правом та передбачене процесуальним законодавством і не містить обмежень в його реалізації. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим Конституцією України та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обгрунтованості позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц.

В ході розгляду даної справи судами не було встановлено недобросовісності дій позивача в розумінні статті 43 ГПК України. Подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є його процесуальним правом, а ухвала місцевого господарського суду про залишення позову без розгляду не містить висновків суду про зловживання стороною наданим їй процесуальним законодавством правом.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача судових витрат відповідно до норм статті 130 ГПК України.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що відповідачем не доведено, які дії з пред`явлення позову та в ході розгляду справи мали на меті протиправне ущемлення прав та інтересів відповідача.

Колегією суддів не надається оцінки висновкам місцевого господарського суду щодо розміру та підтвердження факту понесення відповідачем витрат на правову допомогу у даній справі, оскільки відсутні підстави для покладення таких витрат на позивача, про що зазначалось вище.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу позивачем подано: додаткову угоду №4 від 30 березня 2021 року до договору №б/н від 04 березня 2019 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 11 травня 2021 року, акт №3 виконаних робіт (наданих послуг) від 11 травня 2021 року та платіжне доручення №405 від 11 травня 2021 року про сплату 3000 грн.

У відповідності до частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, виходячи з вищенаведених приписів законодавства, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, які підтверджують такі витрати.

Так, згідно акту №3 виконаних робіт (наданих послуг) від 11 травня 2021 року адвокатом було надано усні консультації, проаналізовано документи, здійснено моніторинг судової практики, підготовлений відзив на апеляційну скаргу в рамках справи №903/702/20. Вартість наданих послуг становить 3000 грн.

Виходячи з вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04, п. 269).

Оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідачем було заявлено клопотання про неспіврозмірність витрат на правничу допомогу з обсягом виконаних адвокатом робіт.

З дослідженого колегією суддів дійсно встановлено, що відзив на апеляційну скаргу, який було подано особисто директором відповідача, за змістом суттєво не відрізняється від доводів, викладених у запереченнях (клопотанні) ТДВ "Ковельагроспецпостач" проти поданої заяви відповідача від 27 січня 2021 року щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, які подавалися до суду першої інстанції /а.с.139-142/. Жодної нової судової практики про пошук якої зазначено в акті виконаних робіт (наданих послуг) не зазначено.

Враховуючи, що, як вбачається з матеріалів справи правнича допомога полягала у складанні лише даного відзиву, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, який просить стягнути позивач є неспівмірним з обсягом наданої правової допомоги.

За таких обставин, враховуючи складність справи та виконані адвокатським об`єднанням роботи, принципи співрозмірності та розумності судових витрат, конкретні обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу заявлених позивачем та стягнути з фізичної особи-підприємця Дунайчука О.С. на користь ТДВ "Ковельагроспецпостач" витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 300,00 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича на ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у справі №903/702/20 залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Дунайчука Олега Степановича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (45032, Волинська область, Ковельський район, с.Вербка, вул. Ватутіна, 20, ) 300,00 (триста) гривень витрат на правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №903/702/20 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "14" травня 2021 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.