ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3490/20

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп"

на рішення Господарського суду Одеської області від „04 лютого 2021р., повний текст якого складено та підписано „09 лютого 2020р.

у справі № 916/3490/20

за позовом Приватного акціонерного товариства "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп"

про стягнення 64 290,63 грн.,

головуючий суддя Гут С.Ф.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року Приватне акціонерне товариство "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" звернулось Господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" про стягнення з останнього грошових коштів в сумі 64 290,63 грн., з яких: основний борг у розмірі 38 999,87 грн., пеню у розмірі 19 462,27 грн., 3% річних у розмірі 1 776,28 грн. та інфляційні у розмірі 4 052,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором ексклюзивної дистрибуції №Д-6/18 від 28.02.2018 в частині своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірній сумі, та, як наслідок, на суми прострочень позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2021р. у справі №916/3490/20 (суддя Гут С.Ф.) позов Приватного акціонерного товариства "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" про стягнення 64 290,63 грн. задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" на користь Приватного акціонерного товариства "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" борг у розмірі 38 999 грн. 87 коп., пеню у розмірі 19 462 грн. 27 коп., три відсотки річних у розмірі 1 776 грн. 28 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 052 грн. 21 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 500 грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором в частині повноти та своєчасності оплати заборгованості за поставлений товар, вказані обставини відповідачем спростовані не були.

Перевіривши розрахунок суми пені, 3% річних та інфляційних втрат наданий позивачем, суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині судом також було задоволено в повній мірі.

Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2021 у справі №916/3490/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог ПрАТ "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з чисельними порушеннями норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Апелянт зазначає, що судом повністю проігноровано позицію відповідача та не надано оцінку доказам, які були подані у встановленому законом порядку, що призвело до винесення незаконного рішення.

Скаржник зазначає, що в зв`язку з відсутністю у нього тексту позовної заяви, та у зв`язку із обмеженим режимом роботи Господарського суду Одеської області апелянтом було пропущено строк на подання відзиву по даній справі. Проте, вже після ознайомлення з матеріалами справи, у найкоротший строк, стороною відповідача були зібрані всі необхідні докази на підтвердження необґрунтованості позиції позивача та надано до суду, шляхом подання письмових заперечень в порядку ст. 169 ГПК України.

Проте, у рішенні Господарського суду Одеської області від 04.02.2021 року по справі №916/3490/20 не міститься жодної оцінки доказам відповідача, не взято до уваги всі обставини справи, викладені у запереченнях відповідача, як усних, так і письмових та повністю проігноровано позицію відповідача у даній справі.

Вказані обставини, на думку скаржника, свідчать про незаконність та необґрунтованість рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2021 по справі №916/3490/20 , що є підставою для його скасування.

Крім того, на думку апелянта, вказані обставини свідчать про порушення судом вимог щодо змісту судового рішення, встановленого ст. 238 ГПК України.

Також скаржник вказує, що заперечення, які не були взяті до уваги судом першої інстанції, повністю спростовують позицію позивача, що є підставою для винесення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити.

Зокрема, скаржник вказує, що відповідачу 03.12.2018 було поставлено товар : печиво «Кокетка з родзинками» до посту, у кількості -375 кг; печиво «Кокетка з горіхом» до посту, у кількості - 500 кг.

11.12.2018 під час огляду товару було виявлено моль, після чого співробітниками відповідача було складено Акт огляду від 11.12.2018.

12.12.2018 на електронну адресу позивача було направлено претензію щодо виявленого неякісного товару та запропоновано виробнику забрати товар для запобігання розповсюдження шкідника на інший товар, який зберігається у відповідача. На вищевказану претензію відповідач відповіді від виробника не отримав.

28.01.2019 відповідачу було поставлено товар: чорнослив з волоським горіхом Альпі, у кількості - 90,00 кг.

31.01.2019 під час огляду товару, також було виявлено моль у печиві «Кокетка з родзинками» до посту, про що було складено відповідний Акт огляду від 31.01.2019.

Скаржник, звертає увагу, що печиво «Кокетка з родзинками» до посту, чорнослив з волоським горіхом Альпі, а також печиво «Кокетка з горіхом» до посту зберігалися в одному приміщенні.

Тобто, псування товару відбулося внаслідок бездіяльності позивача, так як відповідно до умов договору №Д-6/18, відповідач був позбавлений права використовувати товар з виявленими недоліками до вирішення сторонами спірного питання.

Як зазначає скаржник, у червні 2020 року керівництвом ТОВ «КОНДИТЕР ГРУП» було прийнято рішення ліквідувати весь вищезгаданий товар, відповідно до Акту утилізації 10.06.2020.

Таким чином апелянт вважає, що останній внаслідок бездіяльності позивача зазнав збитків на загальну суму 42 286 грн., яка складається з вартості зіпсованого товару, а саме печива «Кокетка з родзинками» до посту, печива «Кокетка з горіхом» до посту, а також чорносливу з волоським горіхом Альпі.

Тобто, заявлена позивачем сума боргу у розмірі 38 999 грн. 87 коп. не є неналежним виконанням Договору №Д-6/18 з боку відповідача, а є відшкодуванням збитків, завданих відповідачу в результаті неналежного виконання вищевказаного договору саме збоку позивача.

Крім того, скаржник вважає, що у зв`язку із тим, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування збитків не підлягають задоволенню, відсутні і підстави щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також скаржник вважає, що судом першої інстанції були проігноровані заперечення відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем суми судових витрат на правову (правничу) допомогу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" на рішення Господарського суду Одеської області від „04 лютого 2021р. у справі №916/3490/20. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Приватне акціонерне товариство "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" у відзиві на апеляційну скаргу висловило заперечення щодо її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та просило рішення господарського суду в частині задоволення позовних вимог залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2021 по справі №916/3490/20 в частині стягнення з ТОВ «Кондитер-Груп» на користь ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн.; судові витрати, понесені ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3250 грн. покласти на ТОВ «Кондитер-Груп».

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та встановлено господарським судом, 28.02.2018р. між ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» (Виробник) і ТОВ «Кондитер-Груп» (Дистриб`ютор) було укладено договір ексклюзивної дистриб`юції №Д-6/18, пунктом 1.1. якого передбачено, що Виробник передає Дистриб`ютору ексклюзивне право на реалізацію його товару, при цьому Дистриб`ютор не є кінцевим споживачем.

Термін дії договору ексклюзивної дистриб`юції № Д/6/18 від 28.02.2018 відповідно пункту 8.1 визначено до 31.12.2018 з продовженням на тих же умовах на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить своє письмове волевиявлення щодо припинення її участі в даному договорі, останній вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах.

Згідно умов пунктів 4.2.-4.3. даного договору оплата товару може здійснюватись шляхом попередньої оплати чи при фактичному отриманні товару на розрахунковий рахунок Виробника. В такому разі Дистриб`ютор отримує знижку в розмірі 1,55% від вартості отриманого товару.

Уразі здійснення оплати за товар із відстрочкою 21 календарний день, товар відпускається за ціною, що вказана в офіційному Прайс-листі Виробника.

Доставка товару, на підставі умов пункту 3.5 розділу «Терміни та умови поставки» даного договору, у випадках поставки на умовах, передбачених п. 3.1 договору (на умовах СРТ-склад покупця (Правил Інкотермс 2000), здійснюється силами та засобами та за рахунок Виробника в місце, визначене Дистриб`ютором.

Датою передачі товару Дистриб`ютору у власність вважається дата прийому - передачі товару, яка зазначена у відповідній товаро-транспортній накладній. Місце передачі (відвантаження) товару може бути зазначено у супровідних документах на відповідну партію товару.

На виконання умов договору ексклюзивної дистриб`юції № Д-6/18 від 28.02.2018 ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» здійснено поставку товару ТОВ «Кондитер-Груп» згідно:

- видаткової накладної № 2976 та товаро-транспортної накладної № Р2976 від 03.12.2018на суму поставки 32350,50 гри., у т.ч. ПДВ 5391,75 грн.;

- видаткової накладної № 2991 та товаро-транспортної накладної № Р2991 від 04.12.2018 на суму поставки 8826 грьг, у т.ч. ПДВ 1471 грн.

- видаткової накладної № 725 та товаро-транспортної накладної № Р725 від 11.03.2019на суму поставки 11826,84 грн., у т.ч. ПДВ 1971,14 грн.;

-видаткової накладної № 756 та товаро-транспортної накладної № Р756 від 13.03.2019 на суму поставки 15092,46 грн., у т.ч. ПДВ 2515,41 грн.

Всього ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» відповідно до зазначених накладних поставлено ТОВ " Кондитер- Груп" товару на загальну суму 68095,80 грн.

В свою чергу ТОВ «Кондитер-Груп» здійснено часткову оплату вартості поставленого товару на загальну суму 29095,93 грн. згідно платіжних доручень:

-№ 1322 від 04.06.2019 на суму оплати 10000 грн.;

-№ 1528 від 11.09.2019 на суму оплати 3500 грн.;

-№ 1575 від 03.10.2020 на суму оплати 5000 грн.;

-№ 1635 від 31.10.2019 на суму оплати 5000 грн.;

-№1681 від 21.11.2019 на суму оплати 4595,93 грн.;

-№ 1902 від 03.03.2019 на суму оплати 1000 грн.

В супереч умовам договору ексклюзивної дистриб`юції № Д-6/18 від 28.02.2018, ТОВ " Кондитер-Груп" не виконано взятих на себе зобов`язань з повної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на суму 38 999,87 грн.

В порядку досудового врегулювання спору ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» направлено ТОВ «Кондитер-Груп» претензію вих. № 60 від 23.07.2020, однак відповідь станом на день подання позову отримано не було.

Відповідно умов пункту 6.2. розділу 6 «Відповідальність сторін» у разі несвоєчасної оплати вартості кожної партії товару, Дистриб`ютор зобов`язаний сплатити Виробнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми заборгованості за кожний день прострочки, за весь час прострочення.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача суму пені у розмірі 19 462,27 грн., суму 3% річних у розмірі 1 776, 28 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 4 052,21грн.

Неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп"своїх зобов`язань за Договором ексклюзивної дистриб`юції № Д-6/18 від 28.02.2018р. перед Приватним акціонерним товариством "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" і стало підставою для позивача звернутись до Господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" та вважає, що доводи, заперечення і вимоги ТОВ «Кондитер-Груп», викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.4.2.-4.3. Договору ексклюзивної дистриб`юції №Д-6/18 від 28.02.20218 оплата товару може здійснюватись шляхом попередньої оплати чи при фактичному отриманні товару на розрахунковий рахунок Виробника. В такому разі Дистриб`ютор отримує знижку в розмірі 1,55% від вартості отриманого товару.

У разі здійснення оплати за товар із відстрочкою 21 календарний день, товар відпускається за ціною, що вказана в офіційному Прайс-лист Виробника.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору ексклюзивної дистриб`юції № Д-6/18 від 28.02.2018 ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» здійснено поставку товару ТОВ «Кондитер-Груп» згідно:

- видаткової накладної № 2976 та товаро-транспортної накладної № Р2976 від03.12.2018 на суму поставки 32350,50 гри., у т.ч. ПДВ 5391,75 грн.;

- видаткової накладної № 2991 та товаро-транспортної накладної № Р2991 від 04.12.2018 на суму поставки 8826 грн, у т.ч. ПДВ 1471 грн.;

- видаткової накладної № 725 та товаро-транспортної накладної № Р725 від 11.03.2019 на суму поставки 11826,84 грн., у т.ч. ПДВ 1971,14 грн.;

- видаткової накладної № 756 та товаро-транспортної накладної № Р756 від 13.03.2019 на суму поставки 15092,46 грн., у т.ч. ПДВ 2515,41 грн.;

Всього ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» відповідно до зазначених накладних поставлено ТОВ "Кондитер- Груп" товару на загальну суму 68095,80 грн.

В свою чергу ТОВ «Кондитер-Груп» здійснено часткову оплату вартості поставленого товару на загальну суму 29095,93 грн. згідно платіжних доручень:

-№ 1322 від 04.06.2019 на суму оплати 10000 грн.;

-№ 1528 від 11.09.2019 на суму оплати 3500 грн.;

-№ 1575 від 03.10.2020 на суму оплати 5000 грн.;

-№ 1635 від 31.10.2019 на суму оплати 5000 грн.;

-№1681 від 21.11.2019 на суму оплати 4595,93 грн.;

-№ 1902 від 03.03.2019 на суму оплати 1000 грн.

В супереч умовам договору ексклюзивної дистриб`юції № Д-6/18 від 28.02.2018, ТОВ " Кондитер-Груп" не виконано взятих на себе зобов`язань з повної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 38 999,87 грн.

Відповідачем не надано достовірних доказів на противагу доказам позивача на підтвердження неотримання товару або спростування заявленого боргу, з урахуванням здійсненої часткової оплати боргу.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Викладене вище свідчить, що позивачем доведені ті обставини, на які воно посилалося в позовній заяві, оскільки оцінка зібраним у справі доказам у їх сукупності в цілому дозволяє суду зробити висновок про їх достатність та достовірність для визнання обставини поставки відповідачу товару, з чого випливає також і доведеність існування заборгованості у сумі 38 999,87 грн. з урахуванням часткової оплати відповідачем.

Щодо стягнення господарським судом пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ТОВ "Кондитер-Груп" свої зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару виконало не в повному обсязі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.548, ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно із ч.ч.1,2,4 ст.217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.229, ч.1 ст.230 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Відповідно до ч.6 ст. 231 та ч.2 ст.343 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ст.ст.1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, відповідно до п. 6.2. розділу 6 «Відповідальність сторін» у разі несвоєчасної оплати вартості кожної партії товару, Дистриб`ютор зобов`язаний сплатити Виробнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми заборгованості за кожний день прострочки, за весь час прострочення.

Також, як встановлено судом, через несвоєчасне оновлення системи електронного документообігу, як з боку співробітників ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» так і ТОВ «Кондитер- Груп», у видаткових накладних №2976 від 03.12.2018, №2991 від 04.12.2018, № 725 від 11.03.2019 та № 756 від 13.03.2019 помилково прописано старий договір поставки № 27 від 26.09.2013, а у платіжних дорученнях ТОВ «Кондитер- Груп» прописано оплату договору № 1/10 від 01.10.2013.

Вказані обставини відповідачем спростовані не були.

В зв`язку з порушенням умов договору щодо сплати за товар, позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 19 462,27 грн., суму 3% річних у розмірі 1 776, 28 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 4 052,21грн.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши вказані розрахунки, погоджується з висновком місцевого господарського суду про їх правильність та відповідність умовам Договору та чинному законодавству, а отже і обґрунтованість позовних вимог ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення первісних позовних вимог та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимогах.

Щодо посилань скаржника на те, що судом повністю проігноровано позицію відповідача та не надано оцінку доказам, які були подані у встановленому законом порядку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи та тексту рішення суду першої інстанції, документи, подані відповідачем, не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у сказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

За змістом ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати докази, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В силу вимог ст. 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом (ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України).

За приписами ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2021р. відповідачем до канцелярії Господарського суду Одеської області було подано заяву із запереченнями. 04.02.2021р. на електронну адресу Господарського суду Одеської області відповідачем було направлено клопотання про долучення доказів, однак вказані докази не прийняті судом, оскільки відповідачем не було надано відзиву на позовну заяву, а надані були лише письмові заперечення від 01.02.2021р., без зазначених доказів.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, у силу приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України підстав для надання оцінки вищевказаним доводам та документам, у суду апеляційної інстанції немає.

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції були проігноровані заперечення відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем суми судових витрат на правову (правничу) допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Згідно з ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (до таких висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, також, заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ним понесено витрати на правничу допомогу у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, у зв`язку з чим, що Приватне акціонерне товариство "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" було змушено звернутись до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп".

За умовами Договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020 року та Додаткової угоди №1 від 01.12.2020р. до Договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020 року укладеного між позивачем та Адвокатом Ясинчук Іриною Георгієвною винагорода за надані послуги 7500,00 грн.

В якості доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії документів, а саме: Договір про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020 року, Додаткова угода №1 від 01.12.2020р. до Договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020 року, Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат та платіжне доручення №9014 від 01.12.2020 року на суму 7500,00грн.

Суд апеляційної інстанції враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц, де зазначено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом у даній справі, колегія суддів враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Колегія суддів зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено реальність наданої правової допомоги, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 ГПК України, витрати позивача на правову допомогу у сумі 9250 грн. мають бути покладені на відповідача.

Водночас викладені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3250 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу позивачем було зазначено, що він складений адвокатом Ясинчук Іриною Георгіївною (свідоцтво серії ЧН №000492 від 28.01.2018), яка діє та представляє інтереси ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» на підставі договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020. До відзиву на апеляційну скаргу додається копія додаткової угоди №3 від 15.03.2021 де визначено порядок оплати послуг (гонорару) за надання правничої допомоги ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» в Південно-західному апеляційному господарському суді при розгляді справи №916/3490/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" на рішення Господарського суду Одеської області від „04 лютого 2021р. Також до відзиву надані докази оплати правничої допомоги ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА»: копія платіжного доручення від 17.03.2021, акт надання послуг №2 від 17.03.2021.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.2020 між адвокатом Ясинчук Іриною Гергіївною та Приватним акціонерним товариством «Чернігівська кондитерська фабрика «СТРІЛА» укладено Додаткову угоду №3 до Договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020, відповідно до п.1 якого вартість послуг (гонорару) адвоката за надання правничої допомоги клієнту, згідно Договору про надання правничої допомоги №11 від 01.12.2020 у Південно-західному апеляційному господарському суді при розгляді справи №916/3490/20 за апеляційною скаргою ТОВ "Кондитер-груп" на рішення Господарського суду Одеської області від „04 лютого 2021р. складає 3 250 грн.

Відповідно до п.2.1 Додаткової угоди №3 від 15.03.2021 розрахунок з адвокатом здійснюється готівковими коштами гривнях України та/або в безготівковому порядку на рахунок, вказаний у пункті 6 даної додаткової угоди, у формі 100% попередньої оплати вартості послуг протягом 3 робочих днів з дня підписання даної додаткової угоди.

Згідно п.4.1 Додаткової угоди №3 від 15.03.2021 послуги вважаються наданими після підписання акту надання послуг з правничої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано копію Додаткової угоди №3 від15.03.2021, ордер на надання правової допомоги від 17.03.2021 серія ЧН №082886, копію Акту надання послуг №2 від 17.03.2021 на суму 3 250 грн. та копію платіжного доручення №9338 від 17.03.2021 про сплату ПрАТ «Сріла» на користь адвоката 3 250 грн, в якому в графі "призначення платежу" зазначено "оплата за надання правової допомоги згідно Дод. Угоди №3 від 15.03.2021р. до Договору №11 від 01.12.2020".

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Згідно ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.

Відповідно до положень статті 282 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі додаткової угоди, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати відповідача на правову допомогу в сумі 3 250 грн. покладаються на відповідача.

Щодо посилань позивача в частині зміни резолютивної частини рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2021 по справі №916/3490/20 в частині стягнення з ТОВ «Кондитер-Груп» на користь ПрАТ «ЧКФ «СТРІЛА» витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн., оскільки загальна сума витрат на правничу допомогу, з урахуванням участі адвоката в судовому слуханні справи в режимі відеоконференції, всього склала 9 000 грн., що підтверджується наявними в матеріалами справи доказами, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому позивач не позбавлений права звернутись до Господарського суду Одеської області з відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення по справі про достягнення вказаних грошових коштів на правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України також покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2021р. у справі №916/3490/20 без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитер-груп" на користь Приватного акціонерного товариства "Чернігівська кондитерська фабрика "СТРІЛА" 3 250 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в апеляційній інстанції.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено „11 травня 2021 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя В.М. Головей

Суддя Я.Ф. Савицький