ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Справа № 906/562/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 березня 2021 року в справі №906/562/20 (суддя - Давидюк В.К.)

час та місце ухвалення: 2 березня 2021 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст рішення складено 11 березня 2021 року

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача:

Третя особа 1: Комунальне підприємство "Міський ринок" Коростишівської міської ради;

Третя особа 2: Коростишівська міська рада Коростишівського району Житомирської області

про зобов`язання звільнити торгівельний майданчик та стягнення неустойки у розмірі 36450 грн

за участю представників сторін:

від Позивача - Невисевич М.В.;

від Відповідача - Сачук С.М.;

від Третьої особи 1 - Папірник О.Є.;

від Третьої особи 2 - Кохан І.М..

ВСТАНОВИВ:

Підприємство райспоживспілки «Кооперативний ринок» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Сачук Сергія Михайловича (надалі -Відповідач) про зобов`язання Відповідача звільнити торгівельний майданчик №18; 25 від кіоску шляхом вивезення його за межі Кооперативного ринку та стягнення з Відповідача неустойки в розмірі 36450 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що Відповідач не в повному обсязі виконував свої зобов`язання за договором №134 і Позивач звернувся до суду, де рішенням Богунського районного суду в Житомирській області у справі №295/6827/16-ц від 3 квітня 2018 року з Відповідача стягнуто неустойку в сумі 56862 грн до 1 квітня 2018 року. Відповідач не виконує рішення суду та не сплачує неустойку, не звільняє торгівельні майданчики від кіоску, який там встановлений, що стало підставою для звернення до суду про звільнення такого майданчика в примусовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Міський ринок" Коростишівської міської ради (надалі - Третя особа 1) та Коростишівську міську раду Коростишівського району Житомирської області (надалі - Третя особа 2).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 2 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що Договір не містить умов щодо порядку повернення Відповідачем торгівельних майданчиків з оренди після закінчення його дії чи припинення. За загальним правилом, об`єкт оренди повертається у той спосіб, в який Відповідач його отримав.

Також, в оскаржуваному рішенні зазначено, що заперечуючи факт звільнення торговельних майданчиків, Позивач не скористався правом перемістити тимчасові споруди Відповідача, що встановлені на орендованих торговельних майданчиках на штраф майданчик ринку, у спосіб їх демонтажу та вивезення за межі території ринку, відповідно до підпунктів 4.2.5 та 4.3.8 договору оренди №134 від 31 грудня 2013 року, а також не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що станом на 22 травня 2020 року (на момент підписання позовної заяви), та на даний час торговельні майданчики не звільнені і на їх площі розміщені тимчасові споруди, які належать ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, які ним використовуються для торгівлі на ринку.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 2-7), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги Позивача.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не надав жодної оцінки, наявному у справі Акту комісії від 1 квітня 2020 року, який також засвідчує факт продовження користування Відповідачем предметом договору - торгівельним місцем №18 та № 25. Позивач вказує, що даний акт складено та підписано членами комісії у присутності депутата Коростишівської міської ради Станчика С.М.. Відмовляючи в задоволенні позову щодо звільнення торгівельних майданчиків №18 та №25 від кіоску, суд першої інстанції фактично узаконив невиконання Відповідачем зобов`язань, передбачених частиною 1 статтею 785 ЦК України, а також звільнив Відповідача від правових наслідків, що порушує права Позивача та перешкоджає йому використовувати вказані майданчики у своїй статутній діяльності. На переконання апелянта обов`язок повернення торгівельних майданчиків №18 та №25, як за законом так і за договором №134 від 31 грудня 2013 року покладається на Відповідача, який не надав будь-яких пояснень чи доказів, що вживав заходи щодо повернення торгівельних майданчиків, а тому Відповідач повинен нести відповідальність у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення, встановленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 березня 2021 року справу №906/562/20 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

12 квітня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення від Третьої особи 2, в яких з підстав, наведених у них, Третя особа 2 вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначивши при цьому, що враховуючи те, що Відповідач припинив підприємницьку діяльність 17 травня 2015 року, а тому був позбавлений права з вказаної дати здійснювати торгівлю на ринку та використовувати торгівельні майданчики №18 та №25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 квітня 2021 року проведення підготовчих дій було закінчено та призначено розгляд апеляційної скарги на 12 травня 2021 року об 15:00 год..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 квітня 2021 року було задоволено заяву Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2021 року було задоволено заяву Третьої особи 2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Коростишівського районного суду Житомирської області.

12 травня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення від Третьої особи 1 та Третьої особи 2, в яких Третя особа 1 та Третя особа 2 просили суд змінити рішення Господарського суду Житомирської області від 2 березня 2021 року, виключивши з його мотивувальної частини висновок про те, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню асфальтобетонного покриття та про те, що правовідносини між Позивачем та Третьою особою 2 щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

В судовому засіданні від 12 травня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, Позивач підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Позивач вказав, що на даний час в матеріалах справи є докази, що підтверджують відкриття виконавчого провадження відносно Відповідача та накладення арешту на кіоск Відповідача, однак дані докази залишені місцевим господарським судом без дослідження. Як зазначає Позивач, Відповідач надалі продовжує користуватися торгівельним місцем та своїм кіоском, здійснюючи підприємницьку діяльність.

В судовому засіданні від 12 травня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги Позивача та просив змінити рішення Господарського суду Житомирської області від 2 березня 2021 року, виключивши з його мотивувальної частини висновок про те, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню асфальтобетонного покриття та про те, що правовідносини між Позивачем та Третьою особою 2 щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком. Також, Відповідач вказав, що наразі він уклав договір оренди елементу благоустрою із Третьою особою 2, якій і платить оренду плату здійснюючи торгівлю.

В судовому засіданні від 12 травня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, Третя особа 1 заперечила проти доводів апеляційної скарги Позивача та просила залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Також, Третя особа 1 вказала, що наразі діє укладений між Відповідачем та Третьою особою 2 договір оренди елементу благоустрою, Відповідач сплачує оренду плату в бюджет міста.

В судовому засіданні від 12 травня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, Третя особа 2 заперечила проти доводів апеляційної скарги Третьої особи 2 та просила змінити рішення Господарського суду Житомирської області від 2 березня 2021 року, виключивши з його мотивувальної частини висновок про те, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню асфальтобетонного покриття та про те, що правовідносини між Позивачем та Третьою особою 2 щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком. Наразі діє укладений між Відповідачем та Третьою особою 2 договір оренди елементу благоустрою, Відповідач сплачує оренду плату в бюджет міста.

Заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача, представників Третьої особи 1 та Третьої особи 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги, відзиви на апеляційну скаргу стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач, відповідно до пункту 1.1 Статуту Позивача, є підприємством Коростишівської районної спілки споживчих товариств, яка є його засновником та власником майна, що передано Позивачу, як внесок до статутного фонду згідно інвентаризаційного опису №1, торгівельні майданчики та інше майно.

Відповідно до пункту 2.3 Статуту Позивача, одним з предметів діяльності підприємства є організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку, надання послуг та надання в оренду основних засобів та торгових місць на ринку.

В своїй діяльності Позивач керується Статутом та Правилами торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затвердженими сесією Коростишівської міської ради за № 762 від 3 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 19 Правил торгівлі, адміністрація ринку при наданні продавцям торгівельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій зазначається термін угоди, асортимент товарів, що реалізуються, розташування місця, умови оренди торгового місця, розмір та порядок оплати за оренду майна.

Пунктом 4.3 Статуту Позивача передбачено, що Позивач користується майном, переданим райспоживспілкою як внесок до статутного фонду і має право здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торгівельні місця, торгівельні майданчики тощо.

Вказані обставини, як зазначає Позивач, встановлені при розгляді господарськими судами справ №906/461/15, №906/490/15, №280/751/15, які набрали законної сили, згідно зі статтею 75 ГПК України та не потребують доказування.

31 грудня 2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір оренди №134 (надалі - Договір; том 1, а.с.14).

За умовами пункту 1 Договору, предметом Договору є торгівельні майданчики №18, №25 загальною площею 6,75, 6,75 кв. м., місцезнаходження яких зазначено на плані розміщення торгівельних місць на ринку.

Карта - схема розміщення торгових місць на ринку розроблена відповідно до пункту 7 правил торгівлі на ринку, які затверджені для ПР "Кооперативний ринок" рішенням Третьої особи 2 № 762 від 3 квітня 2014 року, на підставі наказу Мінекономіки, МВС, ДПА, Держстандарту України № 57/188/84/105 від 25 лютого 2002 року.

Згідно з пунктом 2.1 Договору, Відповідач набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору, відповідно до пункту 6 Договору.

В силу дії пункту 3.1 Договору, орендна плата становить 364 грн 50 коп. за кожний торгівельний майданчик на місяць та вноситься Відповідачем на розрахунковий рахунок або в касу Позивача до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

У розділі 6 Договору передбачено строк дії, порядок зміни та розірвання Договору.

Як визначено пунктом 6.1 Договору, Договір укладено на 1 рік і діє з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року.

Підпунктом 4.3.8 Договору визначено, що Відповідач зобов`язався у разі припинення або розірвання Договору у семиденний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його Позивачу у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати Позивачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини Відповідача.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/6827/16-ц від 3 квітня 2018 року стягнуто з Відповідача (як фізичної особи) на користь Позивача 56862 грн неустойки за Договором (том 1, а.с.15-16). Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року в справі №295/6827/16-ц рішення Богунського районного суду м. Житомира від 3 квітня 2018 року залишено без змін (том 1, а.с. 63-65).

Позивач направив Відповідачу лист №45 від 14 лютого 2019 року, в якому повідомив про необхідність виконання рішення суду у справі №295/6827/16-ц та вказав про нарахування неустойки за користування торгівельними майданчиками №18, №25 (том 1, а.с. 17; докази направлення на звороті а.с. 17).

Крім того, Позивач направив на адресу Відповідача лист №180 від 4 листопада 2019 року про наявність заборгованості та про звільнення кіоску від товарів, тим самим даючи Відповідачу право на переміщення кіоску на штраф майданчик. Також Позивач пропонував Відповідачу укласти договір на торгівельні майданчики №18, №25 і використовувати їх в законний спосіб (том 1, а.с.18).

За твердженнями Позивача акт від 1 квітня 2020 року свідчить про те, що на торгівельних майданчиках №18 та №25 площею 6,75 кв. м та 6,75 кв.м розміщений кіоск Відповідача, який використовується ним в господарській діяльності без договору оренди. В нижній частині документа наявний рукописний напис: "Власник кіоску від підпису відмовився 01.04.2020." (том 1, а.с.19).

Враховуючи зазначені обставини, Позивач звернувся до суду з метою захисту порушеного, на його думку права, з позовом про зобов`язання Відповідача в примусовому порядку звільнити торгівельні майданчики №18 та №25 та стягнути неустойку за час користування торгівельними майданчиками на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За частиною 1 статтею 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Статтею 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами до статті 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Зважаючи заперечення Позивача, наведені в апеляційній скарзі, відносно порушення Відповідачем умов укладеного Договору щодо повернення об`єкта оренди із врахуванням обставин, встановлених у справі №295/6827/16-ц, колегія суддів зауважує наступне.

Підпунктом 4.3.8 Договору визначено, що у разі припинення або розірвання Договору Відповідач зобов`язався у семиденний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його Позивачу у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати Позивачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини Відповідача.

Як вказує апелянт в своїй апеляційній скарзі Відповідач не повернув торгівельні майданчики після закінчення строку дії Договору, не сплачує орендну плату та надалі користується торгівельними майданчиками, чим порушує права Позивача, за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач зазначає, що об`єктом оренди (асфальтобетонним покриттям) не користується через переміщення металевих конструкцій на інше місце на територію Третьої особи 1, при цьому, Відповідач посилається на справу №906/41/19, в якій встановлено, що асфальтобетонне покриття площею 1,02 га не входить до майнового комплексу Позивача.

Позивач в своїй апеляційній скарзі вказує, що ПР "Кооперативний ринок" укладає договори на торгівельні майданчики, які не є тотожними ні з земельною ділянкою, ні з асфальтобетонним покриттям, за надання послуг по утриманню торгівельного місця та обслуговування майнового комплексу Відповідач керується в господарській діяльності Правилами торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", за пунктом 20 якого при наданні торгового місця укладається договір оренди.

Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначено Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року №57/188/84/105 (надалі - Правила).

Пунктом 2 розділу 1 цих Правил передбачено, що ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій.

Згідно з пунктом 13 Правил, торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції з прилавків, столів, транспортних засобів, причепів, візків, у тому числі ручних, у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Відповідно до пункту 20 Правил, адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Отже, Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ (відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року в справі №07/33-71).

Торговельні майданчики - замощені чи заасфальтовані ділянки землі, облаштовані на територіях ринків або автономно, які зареєстровані в установленому порядку і призначені для індивідуальної торгівлі.

Колегія суддів зауважує, що на даний час земельна ділянка, на якій розташоване асфальтобетонне покриття, не є сформованою, тому не може бути об`єктом цивільного права. Протягом останніх років у Позивача існують правомірні очікування щодо отримання відповідного рішення уповноваженого органу - Третьої особи 2, згідно якого Позивач мав би змогу отримати земельну ділянку в оренду, про що зазначено у рішенні Господарського суду Житомирської області від 17 червня 2020 року в справі №906/1060/18.

При цьому, колегія суддів зауважує, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню асфальтобетонного покриття. Правовідносини між Позивачем та Третьою особою 2 щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

Так, спір у справі №906/562/20 виник, зокрема через наявність (відсутність) правових підстав для стягнення з Відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення користування торговельними майданчиками №18 та №25 з 1 квітня 2018 року по 1 травня 2020 року на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, внаслідок якого до боржника може бути застосовано, зокрема, неустойку.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутність з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Водночас примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов`язаний вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов`язок. Тобто цей спосіб захисту застосовується за наявності зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

В той же час, Позивач як орендодавець, якому Відповідач не повернув річ на вимогу, скористався своїм правом, передбаченим частиною 2 статі 16 Цивільного кодексу України, шляхом звернення до Богунського районного суду м. Житомира із позовом до ОСОБА_1 (як фізичної особи) про стягнення неустойки за період з 1 січня 2015 року по 1 квітня 2018 року. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/6827/16-ц від 3 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року, позовні вимоги задоволено.

Частина 4 статті 75 ГПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до умов Договору, Відповідач набув право користування торгівельними майданчиками №18 та №25 з моменту підписання договору, будь-яких інших документів сторони не підписували. Водночас Договір оренди не містить умов щодо порядку повернення Відповідачем торгівельних майданчиків з оренди після закінчення його дії чи припинення.

За загальним правилом, об`єкт оренди повертається у той спосіб, в який орендар його отримав.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за пошуковими параметрами відповідача, вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до запису про проведення державної реєстрації №0023451 від 11 січня 2010 року зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, 17 травня 2015 року на підставі власного рішення внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за №2023451.

4 лютого 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець (запис за №0042412).

Згідно пункту 16 Правил торгівлі на ринках, на торговельному місці продавця (фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності) установлюється табличка із зазначенням його прізвища, імені та по батькові, номера свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та назви органу, що здійснив цю реєстрацію, прізвища, імені, по батькові його продавця, а також розміщується копія патенту за фіксованим розміром податку чи копія свідоцтва про сплату єдиного податку та копія ліцензії у разі здійснення господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Аналогічні положення містяться в підпункті 4.3.6 Договору.

Отже, умовою здійснення суб`єктом підприємницької діяльності є факт державної реєстрації як суб`єкта підприємництва.

Враховуючи те, що Відповідач припинив підприємницьку діяльність 17 травня 2015 року, а тому був позбавлений права та можливості з вказаної дати здійснювати торгівлю на ринку та використовувати торгівельні майданчики №18 та №25.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази, котрі б свідчили про здійснення Відповідачем в даний період торгівлі (з порушенням Закону).

Як вбачається з доказів долучених до матеріалів справи, після повторної державної реєстрації як фізична особа-підприємець, Відповідач вже користується асфальтобетонним покриттям на підставі договору надання в оренду окремого елементу благоустрою комунальної власності, укладеного 17 рудня 2019 року між Відповідачем та Третьою особою 2 (том 1, а.с. 149-150).

Водночас апеляційний господарський суд наголошує на тому, що заперечуючи факт звільнення торговельних майданчиків, Позивач не скористався правом перемістити тимчасові споруди Відповідача, що ніби-то встановлені на орендованих торговельних майданчиках на штраф майданчик ринку, у спосіб їх демонтажу та вивезення за межі території ринку, відповідно до підпунктів 4.2.5 та 4.3.8 Договору оренди, а також не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що станом на 22 травня 2020 року (на момент підписання позовної заяви), та на даний час торговельні майданчики не звільнені і на їх площі розміщені тимчасові споруди, які належать ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , які ним використовуються для торгівлі на ринку.

Що ж стосується покликання Відповідачем в своїй апеляційній скарзі на акт комісії від 1 квітня 2020 року, як на доказ продовження користування Відповідачем предметом Договору (торговим місцем), то колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки до даного акту по своїй структурі та статусу документа не може бути тим офіційним документом який би підтверджував обставини здійснення господарської діяльності Відповідачем на торгівельних місцях № 18 та №25, які є предметом Договору. Крім того, до такого Акту не долучені будь-які докази, котрі б засвідчували обставини здійснення Відповідачем господарської діяльності саме на торгівельних місцях, відповідно до Договору оренди, укладеного між Позивачем та Відповідачем, даний акт може лиш засвідчити обставини знаходження чи відсутності відповідного майна, а саме кіоску на земельній ділянці. Що ж до посилання Позивача в апеляційній скарзі на підпис даного акту депутатом Третьої особи 2 - ОСОБА_2 , то колегія суддів зауважує, що відсутні будь-які б докази, котрі б дали можливість ідентифікувати як особу ОСОБА_2 , так і інших осіб, котрі підписали даний акт.

Що ж до посилань Позивача на попередні судові рішення, то апеляційний господарський суд наголошує, що їх наявність і законність не спростовується рішеннями місцевого господарського суду в даній справі. Водночас, наявність таких рішень не може спростовувати встановленого факту щодо нездійснення (припинення) Відповідачем підприємницької діяльності в період, що описано вище, як і не спростовує доводи суду щодо того, що Відповідач без відповідної реєстрації апріорі не міг здійснювати підприємницьку діяльність шляхом здійснення торгівлі на ринку. Також вказані рішення не спростовують доводи судів щодо того, що сам Позивач (з огляду на його довід про знаходження на його території торгового кіоску не скористався вказаним вище правом та можливістю перемістити такі споруди зі своєї території).

Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відтак на переконання колегії суду, подання Позивачем позову про стягнення з Відповідача неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період з 1 квітня 2018 року по 1 травня 2020 року в сумі 36450 грн та зобов`язання Відповідача звільнити торгівельні майданчики №18 та №25 є зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Позивач не подав до суду належних доказів на підтвердження позовних вимог, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.

За таких обставин, вимога Позивача про звільнення торгівельного майданчика шляхом вивезення його за межі ринку та про стягнення з Відповідача неустойки в розмірі 36450 грн є безпідставною та недоведеною, а відтак не підлягає до задоволення.

Відповідне рішення прийнято і місцевим господарським судом. Відтак, приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02 березня 2021 року в справі №906/562/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 02 березня 2021 року в справі №906/562/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №906/562/20 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 17 травня 2021 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.