РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.04.2021Справа № 910/18295/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/18295/20

За позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап»

про стягнення 55810891,14 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Скокін Л.Л.;

від відповідача: Деканосидзе В.О.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» (далі - відповідач) про стягнення 39983642,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування №264/1-20 від 01.01.2020 відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі розрахувався за надані послуги, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 38513219,32 грн, пеню у розмірі 653733,89 грн, 3% річних у розмірі 120303,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 696385,55 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/18295/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 22.12.2020.

У судовому засіданні 22.12.2020 суд, у відповідності до ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про встановлення учасникам справи строків для подання заяв по суті спору та відкладення підготовчого засідання на 19.01.2021.

23.12.2020 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем недотримані вимоги частини 2 статті 222 Господарського кодексу України, якою передбачено, що з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів учасник господарських відносин має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом, тоді як позивач не звертався до нього з претензією. Разом з цим відповідач наголошує на тому, що він звертався до позивача з проханням розглянути можливість встановлення зручного для сторін графіку та об`єму погашення заборгованості, однак позивачем це не прийнято до уваги. Також відповідач зауважує на тому, що авіакомпанія очікує на гарантовану виплату держави за здійснення евакуаційних рейсів громадян України, що здійснювалися навесні 2020 року, яка в рази перевищує борг відповідача перед позивачем.

04.01.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, оскільки позивач не отримує жодних видатків з державного бюджету, а характер діяльності Украероруху передбачає пряму залежність від фінансової дисципліни авіакомпаній, яким надаються послуги з аеронавігаційного обслуговування. При цьому звертає увагу, що чинним законодавством України не передбачено заборону на звернення до суду у випадку порушення договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення претензії.

15.01.2021 через відділ діловодства суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач наголошує на тому, що здійснені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат не відповідають умовам договору та вимогам чинного законодавства, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому викладено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 100000,00 грн.

19.01.2021 у судовому засіданні позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 55810891,14 грн.

В судовому засіданні 19.01.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та оголошення перерви в підготовчому засіданні до 02.02.2021.

Згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем дотримано вимоги статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а тому така заява підлягає прийняттю судом до розгляду.

Отже, оскільки збільшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві та подано у встановлений строк, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 55810891,14 грн.

02.02.2021 через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання недійсним договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден №264/1-20 від 01.01.2020.

В судовому засіданні 02.02.2021 було оголошено перерву в підготовчому засіданні до 11.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання недійсним договору повернуто у зв`язку з пропуском строку для її подання.

11.02.2021 у судовому засіданні відповідачем подано заперечення щодо позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, в яких вказано, що поданий розрахунок відрізняється від розрахунку доданого до позовної заяви, зокрема, в ньому зазначені інші періоди нарахування штрафних санкцій та інші суми. Окрім того, зауважено на тому, що позивачем при розрахунку не застосовано індекс інфляції менше одиниці, який був у лютому, липні та серпні 2020 року, тоді як індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу, в тому числі враховується місяць в якому була дефляція.

11.02.2021 у судовому засіданні позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи акту здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден №479 за жовтень 2020 року.

В судовому засіданні 11.02.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи заперечень з контррозрахунком, задоволення клопотання позивача про долучення акту здачі-приймання послуг за жовтень 2020 року та оголошення перерви в судовому засіданні до 16.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2021 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» про відвід судді Васильченко Т.В.

При цьому, 16.02.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, в яких повторно викладено клопотання про застосування приписів статті 233 Господарського кодексу України та зменшення до 100000,00 грн розміру штрафних санкцій, врахувавши здійснення погашення заборгованості (частинами), тоді як примусове стягнення одноразового розміру заборгованості, з урахування скрутного фінансового становища компанії, може призвести до неможливості виконувати поточні зобов`язання в тому числі і перед позивачем.

В судовому засіданні 16.02.2021 виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 26.02.2021.

В судових засіданнях 26.02.2021, 16.03.2021 та 19.04.2021 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувались перерви до 16.03.2021, 19.04.2021 та 23.04.2021 відповідно.

В судовому засіданні 23.04.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити; представник відповідача заперечив проти позовних вимог, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 23.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2020 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» (далі - замовник) укладено договір про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування №264/1-20 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (далі - послуги з АНО). Аеронавігаційне обслуговування, що надається, включає такі види: обслуговування повітряного руху, зв`язок, навігація та спостереження, метеорологічне обслуговування аеронавігації на маршруті, надання аеронавігаційної інформації, відповідно до чинного Сертифіката провайдера аеронавігаційного обслуговування.

За пунктом 2.2.4 укладеного договору замовник зобов`язується своєчасно, у строки, визначені цим договором, оплачувати рахунки виконавця за послуги з АНО та штрафні санкції (пеню за несвоєчасно сплачений рахунок та проценти річних від простроченої суми).

Порядок розрахунків погоджений сторонами у розділі 3 укладеного договору.

Так, умовами пунктів 3.1, 3.3 передбачено, що розмір плати за послуги з АНО (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) визначено чинним законодавством України та публікується в АІР України, яка включає також плату за послуги згідно з пунктом 2.1.2 цього договору. Ставки плати за АНО: встановлені без податку на додану вартість; використовуються ті, що діяли на день виконання польоту.

Розрахунок плати за АНО здійснюється виконавцем щомісяця на підставі реєстру польотів, який складається один раз за календарний місяць, в якому надавались послуги з АНО (пункт 3.4 договору).

На підставі реєстру виконаних польотів (далі - додаток 4), що є невід`ємною частиною акта, виконавець складає акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (далі - акт) у національній валюті (далі - додаток 5) за місяць в двох екземплярах, вартість яких обчислюється шляхом застосування середньомісячного обмінного курсу євро до національної валюти за місяць, що передує місяцю, протягом якого здійснюється політ. Застосовується обмінний курс, що дорівнює середньомісячному «заключному крос-курсу», обчисленому агентством «Рейтерс» на основі щоденних курсів (пункт 3.5 договору).

Пунктом 3.6 договору сторони передбачили, що виконавець надсилає рекомендованим листом на поштову адресу замовнику, вказану у розділі 9, два примірники акта, підписані зі свого боку, реєстр виконаних польотів до нього та виставлений рахунок на оплату за надані послуги з АНО (далі - додаток 6), рахунок нарахованих штрафних санкцій (далі - додаток 7).

В свою чергу, замовник зобов`язаний протягом 30 календарних днів від дня виставлення рахунку підписати акт і надіслати його виконавцеві, або подати письмове оскарження акта щодо факту отриманих послуг. Якщо протягом зазначеного строку виконавець не отримає підписаний замовником акт або письмове оскарження акта щодо наданих послуг, послуги вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та є підставою для взаємних розрахунків між замовником і виконавцем (пункт 3.7 договору).

Умовами пункту 3.8 договору передбачено, що строк у межах якого має бути сплачений рахунок, становить 30 календарних днів від дати виставлення рахунка. Термін сплати рахунку вказується у рахунку.

Пунктом 4.2.2 договору сторони погодили, що за кожен несплачений рахунок у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня, наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, починаючи з дня, наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 договору 30-денного строку.

У пункті 4.3 договору сторони встановили, що штрафні санкції, зазначені у пунктах 4.2.1 та 4.2.2 договору, нараховуються виконавцем замовнику за весь час прострочення, включно з днем зарахування коштів на поточний рахунок виконавця, навіть якщо остаточна оплата відбулася після закінчення строку дії договору.

Договір набуває чинності з 01.01.2020 та діє по 31.12.2020, але у будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (пункт 7.1 договору).

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору позивачем надані відповідачу послуги з аеронавігаційного обслуговування у січні - жовтні 2020 року на загальну суму 123036862,70 грн, що підтверджується актами здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден №30 від 31.01.2020 на суму 18136680,37 грн, №55 від 29.02.2020 на суму 16568798,15 грн, №97 від 31.03.2020 на суму 12542558,31 грн, №135 від 30.04.2020 на суму 1547601,92 грн, №189 від 31.05.2020 на суму 5841733,72 грн, №299 від 31.07.2020 на суму 12712076,00 грн, №361 від 31.08.2020 на суму 22421681,45 грн, №425 від 30.09.2020 на суму 18398952,26 грн та №479 від 31.10.2020 на суму 14866780,52 грн, які підписані сторонами договору без зауважень та скріплені печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо порядку надання послуг з аеронавігаційного обслуговування. Доказів того, що відповідач подавав позивачу у встановлений строк письмове оскарження актів щодо факту отриманих послуг суду не надано, а отже в силу приписів п. 3.7 договору послуги вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та підлягають оплаті.

На підставі актів наданих послуг, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 123036862,70 грн, а саме №30 від 12.02.2020 на суму 18136680,37 грн зі строком оплати до 13.03.2020, №55 від 12.03.2020 на суму 16568798,15 грн зі строком оплати до 13.04.2020, №97 від 10.04.2020 на суму 12542558,31 грн зі строком оплати до 12.05.2020, №135 від 14.05.2020 на суму 1547601,92 грн зі строком оплати до 15.06.2020, №189 від 11.06.2020 на суму 5841733,72 грн зі строком оплати до 13.07.2020, №299 від 12.08.2020 на суму 12712076,00 грн зі строком оплати до 11.09.2020, №361 від 10.09.2020 на суму 22421681,45 грн зі строком оплати до 12.10.2020, №425 від 12.10.2020 на суму 18398952,26 грн зі строком оплати до 11.11.2020 та №479 від 11.11.2020 на суму 14866780,52 грн зі строком оплати до 11.12.2020.

Однак, відповідач свого обов`язку з оплати наданих послуг з аеронавігаційного обслуговування своєчасно та належним чином не виконав, сплативши лише 69656862,86 грн, що не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим виник борг за надані послуги в сумі 53379999,84 грн.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг, а відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.8 договору сторони визначили, що строк у межах якого має бути сплачений рахунок, становить 30 календарних днів від дати виставлення рахунка. Термін сплати рахунку вказується у рахунку.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 3.8 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг за договором на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені строки, оплату наданих послуг належним чином не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу послуг з аеронавігаційного обслуговування та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 53379999,84 грн.

В той же час, судом встановлено, що після подання позову до суду, відповідач здійснив часткову оплату основного боргу у сумі 2500000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №20133 від 07.04.2021 у сумі 500000,00 грн, №19598 від 19.03.2021 у сумі 500000,00 грн, №19634 від 22.03.2021 у сумі 500000,00 грн та №20261 від 12.04.2021 у сумі 450000,00 грн, №20277 від 13.04.2021 у сумі 50000,00 грн, №20477 від 20.04.2021 у сумі 500000,00 грн та не заперечується сторонами.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

В даному випадку, предметом спору, зокрема, є стягнення з відповідача основного боргу за договором про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування №264/1-20 від 01.01.2020 в розмірі 53379999,84 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, спір в частині стягнення основного боргу у розмірі 2500000,00 грн в даній справі припинив своє існування під час розгляду справи у зв`язку з оплатою відповідачем боргу у відповідному розмірі.

Суб`єкти господарювання мають можливість самостійно регулювати свої відносини, діяти на власний розсуд, тому суд вважає за можливе закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині стягнення 2500000,00 грн, оскільки такий припинив існування в процесі розгляду справи (позов поданий 17.11.2020, а оплата здійснена в період з 19.03.2021 по 20.04.2021).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, враховуючи часткову сплату відповідачем основного боргу у розмірі 2500000,00 грн під час розгляду справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у відповідній частині; в іншій частині стягнення основного боргу позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Пунктом 4.2.2 договору сторони погодили, що за кожен несплачений рахунок у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня, наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, починаючи з дня, наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 договору 30-денного строку.

При цьому, у пункті 4.3 договору сторони встановили, що штрафні санкції, зазначені, зокрема у пункті 4.2.2 договору, нараховуються виконавцем замовнику за весь час прострочення, включно з днем зарахування коштів на поточний рахунок виконавця, навіть якщо остаточна оплата відбулася після закінчення строку дії договору.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати наданих послуг з аеронавігаційного обслуговування, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пунктів 4.2.2, 4.3 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 1002581,38 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки ні позивачем в наданих розрахунках, ні відповідачем в поданому контрозрахунку, не було враховано умови пункту 4.2.2 договору, яким сторони узгодили, що відповідач сплачує пеню за кожен несплачений рахунок, починаючи з дня, наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 договору тридцятиденного строку.

Водночас, суд зауважує, що сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19.

Таким чином, за розрахунком суду, враховуючи, узгоджені сторонами умови нарахування пені в п. 4.2.2 договору, стягненню з відповідача підлягає пеня в загальному розмірі 442002,73 грн, в іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Окрім цього, оскільки за приписами частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 231252,53 та інфляційні втрати у розмірі 1197057,39 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з цим, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 100000 грн, обґрунтовуючи тим, що суб`єкти авіаційної діяльності наразі опинились у скрутному становищі через пандемію коронавірусної хороводи, при цьому відповідач здійснює часткове погашення заборгованості. Водночас відповідач наголошує на тому, що авіакомпанія очікує на гарантовану виплату держави за здійснення евакуаційних рейсів громадян України, що здійснювалися навесні 2020 року, яка в рази перевищує борг відповідача перед позивачем.

Частиною першою статті 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.02.2019 у справі №910/9765/18, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Як встановлено судом, відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленої пені, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 ГПК України, статті 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Дослідивши подане відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій за несвоєчасну оплату наданих аеронавігаційних послуг, перевіривши доводи, які містяться у такому клопотанні, врахувавши розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір пені; обставини, на які посилається відповідач, як на підставу зменшення розміру штрафних санкцій, суд прийшов до висновку, що винятковість обставин, які призвели до порушення зобов`язання, відповідачем не доведено.

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що неотримання гарантованих виплат від держави за здійснення евакуаційних рейсів не є тією виключною підставою для зменшення штрафних санкцій та не стосується предмета даного спору, тим більш, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження таких своїх доводів.

Не приймає суд до уваги і посилання відповідача на те, що запровадження по всій території України карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативно вплинуло на діяльність відповідача, як виключна підстава для зменшення штрафних санкцій, оскільки запровадження карантину в рівній мірі вплинуло і на господарську діяльність позивача.

Водночас, сам лише факт відсутності в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків через неналежне виконання відповідачем свого обов`язку не може бути єдиною самостійною підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем недотримані вимоги частини 2 статті 222 Господарського кодексу України щодо направлення претензії, оскільки умовами договору та зазначеною відповідачем нормою права передбачено лише право, а не обов`язок позивача на звернення до контрагента з претензією.

Кожна особа має право обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/6929/17.

Відповідно до частини 1, 2 статті 222 Господарського процесуального кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Офіційне тлумачення стосовно питання обов`язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний Суд України у справі №1-2/2002 від 09.07.2002.

Так, обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на зазначені приписи національного законодавства, останнє не встановлює обов`язкового досудового врегулювання спору як безумовної передумови для звернення особи, яка вважає, що її права були порушені, невизнані або оспорені іншою особою, із позовом до суду.

В той же час, навіть за наявною умовою того чи іншого господарського договору про досудове врегулювання спору, це не є підставою для обов`язкового проходження такої позасудової процедури до пред`явлення відповідного позову до суду.

Відхиляє суд і посилання відповідача на те, що авіакомпанія очікує на гарантовану виплату держави за здійснення евакуаційних рейсів громадян України, що здійснювалися навесні 2020 року, яка в рази перевищує борг відповідача перед позивачем, оскільки це не стосується спірних правовідносин і не може вважатися за законом відкладальною умовою.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 2500000,00 грн основного боргу та часткове задоволення позовних вимог в іншій частині.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 231, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення 2500000,00 грн основного боргу закрити.

2. В іншій частині позовні вимоги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» (02121, м. Київ, Харківське шосе, буд. 201-203, літера 2А, ідентифікаційний код 41403314) на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт, ідентифікаційний код 19477064) основний борг у розмірі 50879999 (п`ятдесят мільйонів вісімсот сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 84 грн., пеню у розмірі 442002 (чотириста сорок дві тисячі дві) грн 73 коп., інфляційні втрати у розмірі 1197057 (один мільйон сто дев`яносто сім тисяч п`ятдесят сім) грн 39 коп., 3% річних у розмірі 231252 (двісті тридцять одна тисяча двісті п`ятдесят дві) грн 53 коп. та судовий збір у розмірі 786519 (сімсот вісімдесят шість тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн 84 коп.

4. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.05.2021.

Суддя Т.В. Васильченко