ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа№ 912/2617/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 22.04.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 (повний текст рішення складено 08.12.2020)

у справі №912/2617/19 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом керівника Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 1683619,72 грн,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 12.10.2016 по 01.11.2018 в сумі 1683619,72 грн, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що відповідач всупереч вимогам чинного земельного законодавства, в період з 01.10.2016 по 14.05.2019 здійснював використання земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, без оформлення належним чином права користування та його державної реєстрації, не сплачуючи орендну плату, у зв`язку з чим, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України прокурором заявлено до стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою. Порушення інтересів держави прокурор вбачає в тому, що згідно з положеннями Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Несплата до відповідного бюджету орендної плати за користування землею спричиняє шкоду економічним інтересам територіальної громади, що надає підстави для звернення прокурора до суду з відповідним позовом, оскільки захист порушених прав територіальної громади не здійснюється відповідним органом.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити, вказуючи про те, що у період з 15.07.2016 по 10.05.2019 між сторонами тривали переговори щодо надання в оренду земельної ділянки, за кадастровим номером № :51:000:0006, що закінчилися винесенням відповідного рішення та укладанням договору оренди, строком на 25 років. За доводами відповідача в силу норм чинного законодавства, підставою для здійснення оплати за користування земельною ділянкою є укладений договір оренди, який зареєстрований відповідно до законодавства, а тому, як вважає відповідач, посилання прокурора на те, що відповідач безпідставно зберіг у себе майно (кошти), у вигляді орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою у період до укладання-договору оренди є таким, що не відповідає дійсності та суперечить нормам чинного законодавства, оскільки, як вважає відповідача, виходячи з приписів закону, у відповідача виникає обов`язок зі сплати орендних платежів, тільки після укладення договору оренди та державної реєстрації цих прав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області безпідставно збережені кошти у розмірі 1683619,72 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь Кіровоградської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 25254,30 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що у відповідача, як фактичного користувача земельної ділянки, виникло зобов`язання повернути власнику земельної ділянки загальною площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006, за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Звірівка, вул. Сосюри, 6а, безпідставно збережені кошти, які відповідач мав сплатити за користування нею.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив порушення судом норм процесуального права, а саме ст.ст. 76, 80 ГПК України, що зумовлено долученням до матеріалів справи та врахуванням судом доказів, поданих позивачем разом із запереченнями на відзив відповідача, а саме копії листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 04.01.202019 за № 22-28-0.22-125/2-19 та копії витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.11.2018 №347/0/209-18, № 346/0/209-18, № 345/0/209-18, за відсутності обґрунтувань щодо неможливості подання зазначених доказів разом із позовною заявою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №912/2617/19; призначено до розгляду апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування судового рішення є безпідставними та необґрунтованими, а судове рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

В судове засідання апеляційної інстанції 22.04.2021 представник позивача не з`явився, про поважність причин нез`явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Колегія суддів звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник прокуратури заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).

Колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, у якій наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Разом з тим, обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

Як вбачається із матеріалів справи, Новоукраїнською місцевою прокуратурою 17.12.2018 та 15.05.2019 направлялися запити до Новоукраїнсьої міської ради, в яких прокуратура зазначала про виявлені порушення щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером :51:000:0006 площею 27,1505 га без правовстановлюючих документів для розміщення та обслуговування нерухомого майна, власником якого є АТ КБ "Приватбанк".

05.08.2019 Новоукраїнська місцева прокуратура направила на адресу Новоукраїнської міської ради повідомлення в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо подання позову про стягнення з відповідача шкоди у вигляді недоотриманої орендної плати за землю, що є предметом даного спору, в судовому порядку.

Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, судом апеляційної інстанції встановлено, що зверненню прокурора з даним позовом передувало відповідне листування з Новоукраїнською міською радою, з якого вбачається, що компетентний орган був достеменно обізнаний з фактом наявності заборгованості зі сплати орендної плати, позивач протягом тривалого часу не вчиняв дій щодо подачі позову до суду про їх примусове стягнення з відповідача, що розцінюється судом як бездіяльність.

З наведених мотивів суд апеляційної інстанції вважає, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України щодо умов такого звернення, а саме: обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки №60871259 від 07.06.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" є власником об`єкту нерухомого майна за номером 40 - нафтобази загальною площею 1736,6 кв. м., яка розташована по вул. Сосюри, 6 в с. Звірівка, Новоукраїнського району Кіровоградської області, право власності зареєстровано 04.06.2016.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 63563896 від 15.07.2016, 12.07.2016 зареєстровано право власності за AT КБ "Приватбанк" на об`єкт нерухомого майна - приміщення гаража загальною площею 427 кв. м., яка розташована по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка, Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 63567257 від 15.07.2016, 12.07.2016 зареєстровано право власності за AT КБ "Приватбанк" на адміністративну будівлю загальною площею 596,4 кв. м, яка розташована по вул. Сосюри, 6 б в с. Звірівка, Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Земельна ділянка за кадастровим номером загальною площею 27,1505 га, кадастровий номер :51:000:0006 за адресою: Кіровоградська область, с. Звірівка вул. Сосюри, 6а, відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33139703 від 04.02.2015 перебуває в комунальній власності територіальної громади Новоукраїнської міської ради.

За твердженням прокуратури з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно до моменту укладення договору оренди, відповідач використовував для розміщення, експлуатації та обслуговування нежитлових будівель земельну ділянку загальною площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006 за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Звірівка, вул. Сосюри, 6а, яка перебуває у власності територіальної громади м. Новоукраїнка, за відсутності належним чином оформлених та зареєстрованих речових прав на землю, без внесення орендної плати.

Факт використання земельної ділянки під нежитловими будівлями підтверджується актом обстеження земельної ділянки №1 від 08.10.2018, складеним комісією Новоукраїнської міської ради, відповідно до якого земельна ділянка комунальної власності із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення площею 27,1505 га використовується AT КБ "Приватбанк". Правовстановлюючі документи на землю відсутні. Земельна ділянка огороджена парканом та на ній розміщені об`єкти нерухомого майна.

Також прокуратура зазначає, що у зв`язку зі зміною власника нерухомого майна, 30.09.2016 між Новоукраїнською міською радою та ТОВ "Ассагай" укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки в с. Звірівка Новоукраїнського району по вул. Сосюри, 6-а площею 27,1505 га, укладеного 13.02.2016 №12939407. Припинення дії договору зареєстровано 06.10.2016.

А відтак, у зв`язку з набуттям (переходом) права власності на об`єкти нерухомості у відповідача виник обов`язок здійснити реєстрацію речового права на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Крім цього, прокуратура зазначає, що Новоукраїнською міською радою на адресу AT КБ "Приватбанк" 15.06.2017 та 17.04.2018 направлялись листи щодо необхідності укладення договору оренди земельної ділянки по вул. Сосюра, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району. Проте, відповідач продовжував використання вказаної земельної ділянки без правовстановлюючих документів в період 2016-2019 р.р. не вживаючи належних заходів до укладення договору оренди землі, його реєстрації та виконання в частині оплати. Договір оренди земельної ділянки між Новоукраїнською міською радою та AT КБ "Приватбанк" укладено у встановленому порядку лише в травні 2019 року.

А тому, за твердженням прокуратури, відповідачем в порушення ст. 206 Земельного кодексу України, ст. 14.1.147 Податкового кодексу України ст. 21 Закону України "Про оренду землі" у період з 12.10.2016 по 01.11.2018 фактично здійснювалось використання земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, площею 27,1505 га, кадастровий номер :51:000:0006, яка належить до комунальної власності Новоукраїнської міської ради, оскільки договір оренди вказаної земельної ділянки укладений не був та орендна плата до місцевого бюджету не надходила. Як наслідок, місцевий бюджет Новоукраїнської міської ради упродовж трьох років недоотримував значних коштів у вигляді орендної плати за використання даної земельної ділянки, чим державі заподіяно значну шкоду.

За доводами прокуратури, відповідач зберіг у себе майно (кошти), у вигляді орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою, які підлягають стягненню з останнього на користь позивача в порядку ст. 1212 ЦК України.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до 377 ЦК України до особи, що набула право власності на житловий будинок (окрім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що були в попереднього землекористувача.

Як встановлено колегією суддів, відповідно до договору іпотеки, серія та номер: реєстр № 2461, виданий 30.03.2016, на підставі ст. 37 Закону України "Про іпотеку", відповідач набув право власності на нежитлові будівлі, загальною площею 2 760,00 кв.м., що розташовані за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Звірівка, вулиця Сосюри, 6, 6а, 66.

Право власності, зокрема підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.06.2016, від 15.07.2016, від 15.07.2016 .

Як вбачається із матеріалів справи, нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 27,1505 га, кадастровий номер :51:000:0006, та відповідно до інформації з Державного земельного кадастру - земельна ділянка, з кадастровим номером :51:000:0006 належить Новоукраїнській міській раді Кіровоградської області.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами від 15.06.2017 за вих. № 738/02-44, від 17.04.2018 за вих. № 418/02-28, від 08.10.2018 за вих. №1227/02-28, від 02.11.2018 № 1348/02-28 щодо врегулювання питання використання земельної ділянки на законодавчому рівні.

Відповідач в свою чергу звернувся до позивача з листом лише 12.03.2019 за вих. №Е.18.0.0.0/4-57192 з проханням про надання в оренду земельної ділянки за вищезазначеною адресою.

10 квітня 2019 року Новоукраїнською міською радою прийнято рішення №1254 "Про передачу в оренду земельної ділянки", відповідно до п. 1 якого вирішено передати АТ КБ "Приватбанк" (власнику нерухомого майна) в оренду земельну ділянку за рахунок земель запасу комунальної власності строком на 25 років для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (КВЦПЗ -11.02), категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, загальною площею 27,1505 га вид угідь - землі під промисловою забудовою (011 00), кадастровий номер :51:000:0006 в с. Звірівка по вул. Сосюри, 6а Новоукраїнського району Кіровоградської області.

22.04.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :51:000:0006, яка знаходиться за адресою: Новоукраїнський р-н, с. Звірівка вул. Сосюри 6а.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.05.2019 14.05.2019 AT КБ "ПРИВАТБАНК" зареєстрував право оренди земельної ділянки за адресою Новоукраїнський район, с. Звірівка, вул. Сосюри, 6а.

Отже, прокуратурою та позивачем документально доведено використання відповідачем земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006, яка належить до комунальної власності Новоукраїнської міської ради, без правовстановлюючих документів у період з моменту набуття права власності на нерухоме майно до моменту укладення договору оренди.

У відповідності до наявних в матеріалах справи витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006, які сформовані Відділом у Новоукраїнському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 02.11.2018 за № 345/0/209-18, № 346/0/209-18, 347/0/209-18, грошова оцінка вказаної земельної ділянки станом на 01.01.2016 складала 25 936 594,80 грн, станом на 01.01.2017 - 492 790,49 грн та станом на 01.01.2018 - 27 492 790,49 грн.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з положеннями ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122,123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною першою статті 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України).

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Як встановлено вище, у 2016 році за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, загальною площею 2760,00 кв.м, які розташовані за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Звірівка, вулиця Сосюри, 6, 6а, 6б, що розташовані на земельній ділянці площею 27,1505 га, за кадастровим номер :51:000:0006, яка належить Новоукраїнській міській раді Кіровоградської області.

При цьому, договір оренди вказаної земельної ділянки укладено відповідачем 14.05.2019.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем здійснювалося використання земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006, яка належить до комунальної власності Новоукраїнської міської ради, без правовстановлюючих документів у період з моменту набуття права власності на нерухоме майно (липень 2016 р.) до укладення договору оренди земельної ділянки (травень 2019 р.).

Пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України унормовано, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних приписів Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

У той же час відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

При цьому, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які регулюють кондикційні правовідносини.

З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Тому з метою встановлення умов, за яких настають кондикційні зобов`язання суд зазначає, що відповідач не був власником або постійним користувачем земельної ділянки за кадастровий номер :51:000:0006 в період з 12.10.2016 по 01.11.2018, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, а єдиною формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У свою чергу п.14.1.147 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

При цьому, у відповідності до п.14.1.136 ст. 14 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктами 1-4 статті 288 ПК України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно п.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку.

З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею (з 12.10.2016 по 01.11.2018) зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.

Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

При цьому, згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України "Про оцінку земель").

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

Згідно з частинами 1-4 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до інформації, яка міститься у наявних в матеріалах справи витягах із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. Сосюри, 6-а в с. Звірівка Новоукраїнського району, площею 27,1505 га, за кадастровим номером :51:000:0006, що сформовані Відділом у Новоукраїнському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 02.11.2018 за № 345/0/209-18, № 346/0/209-18, 347/0/209-18, грошова оцінка вказаної земельної ділянки станом на 01.01.2016 складала 25 936 594,80 грн, станом на 01.01.2017 - 27 492 790,49 грн та станом на 01.01.2018 - 27 492 790,49 грн.

Також в матеріалах справи наявний лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 04.01.202019 за № 22-28-0.22-125/2-19 "про індексацію нормативної грошової оцінки земель", у якому зазначено, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення за 2017, 2018 рр. становить 1,0.

В той же час, відповідач, набувши у власність об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці за кадастровим номером :51:000:0006 площею 27,1505 га та приступивши до їх використання, будь-яких заходів до оформлення використання земельної ділянки не вжив і кошти за її використання до місцевого бюджету не сплачував за спірний період.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок позовних вимог, колегією суддів встановлено, що останній є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги керівника Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області про стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" безпідставно збережених коштів за період з 12.10.2016 по 01.11.2018 в сумі 1683619,72 грн підлягають задоволенню.

Стосовно доводів скаржника щодо порушення судом норм процесуального права, а саме ст.ст. 76, 80 ГПК України, що зумовлено долученням до матеріалів справи та врахуванням судом доказів, поданих позивачем разом із запереченнями на відзив відповідача, а саме копії листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 04.01.202019 за № 22-28-0.22-125/2-19 та копії витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.11.2018 №347/0/209-18, № 346/0/209-18, № 345/0/209-18, за відсутності обґрунтувань щодо неможливості подання зазначених доказів разом із позовною заявою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Виходячи зі змісту ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

До позовної заяви, у відповідності до ч.2 ст. 80 ГПК України, прокурором додано докази в обґрунтування позовних вимог щодо безпідставного збереження відповідачем коштів за період з 12.10.2016 по 01.11.2018 в сумі 1683619,72 грн.

Відповідно до ст. 42 ГПК України, учасники справи мають право, зокрема, подавати докази, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З метою реалізації даних прав, Новоукраїнською міською радою надано місцевому господарському суду заперечення на додаткові пояснення відповідача щодо предмета спору та докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, зокрема, копії листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 04.01.202019 за № 22-28-0.22-125/2-19 та копії витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.11.2018 №347/0/209-18, № 346/0/209-18, № 345/0/209-18, що відповідає вимогам ст.ст. 80, 161, 170 ГПК України; дане заперечення з додатками було надіслано учасникам справи, що не порушувало принципів рівності та змагальності сторін при розгляді судом позовної заяви. Також у даних запереченнях Новоукраїнською міською радою перед судом порушено питання долучення доданих додаткових документів із дотриманням п.6 ч.1 ст. 170 ГПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає процесуальних порушень при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються судом на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №912/2617/19 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк".

4. Матеріали справи №912/2617/19 повернути Господарському суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 11.05.2021 після виходу з відпустки головуючого судді Коробенка Г.П., суддів Козир Т.П., Кравчука Г.А.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук