ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року Справа № 910/11447/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Дужич С.П.

за апеляційною скаргою Української спілки автомобільного транспорту та логістики на рішення Господарського суду Вінницької області від 11.01.2021р. (повний текст - 21.01.2021р.) у справі №910/11447/20 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Української спілки автомобільного транспорту та логістики (вул.Предславинська, 28, м.Київ, 03150)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінєвротранс" (вул.Юрія Клена, 5, к.104, м.Вінниця, 21034)

про стягнення 13798,21 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11.01.2021р. у справі №910/11447/20 відмовлено у позові Української спілки автомобільного транспорту та логістики до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінєвротранс" про стягнення 13798,21 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Українська спілка автомобільного транспорту та логістики звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Скаржник в апеляційній скарзі, зокрема звертає увагу суду на те, що приймаючи рішення Господарський суд Вінницької області мотивував своє рішення тим, що наявні в матеріалах справи Акти виконання робіт (надання послуг) підписані позивачем, підпису Відповідача не містять. Не містять матеріали справи і доказів відправлення відповідачу рахунків-фактур.

Суд прийняв висновок, що відсутність підписаного сторонами акту виконання робіт (надання послуг) або хоча б доказів направлення на адресу відповідача такого акту не дозволяє суду встановити факт надання відповідних послуг, при цьому повністю ігнорував та не відобразив у судовому рішенні надані позивачем докази у вигляді витягів із Актів виконаних робіт РУП «Белтамжсервис» (Республіка Білорусь) та копій гарантійних митних декларацій країн ЄС (Литовська Республіка), копій Свідоцтв про державну реєстрацію транспортних засобів відповідача. Всі ці документи, які надані контрагентами позивача, містять у собі найменування Відповідача, державні номери належних йому транспортних засобів, дату використання кожної конкретної послуги, що беззаперечно свідчить про те, що відповідач дійсно скористався послугами позивача. Судом в якості встановленого факту, використане твердження, що позивачем не наведено вартісного розрахунку з надання послуг з оформлення митних гарантійних декларацій задля встановлення відповідності визначеної останнім вартості послуг, що не є предметом позову. На думку апелянта, посилання суду на відсутність у матеріалах справи вартісного розрахунку з надання послуг з оформлення митних гарантійних декларацій задля встановлення відповідності визначеної останнім вартості послуг за кожним актом судом не розглядалось і не досліджувалось.

Скаржник також зауважує, що вартість послуги є розрахунковою величиною та залежить від вартості перевозимого товару, кількості кодів УКТЗЕД, та кількості товарно-транспортних накладних у одному транспортному засобі. І таким чином, вартість кожної послуги розраховується для кожного окремого перевезення кожнирм транспортним засобом.

З огляду на викладене апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 11.01.2021р. у справі №910/11447/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги позивача за надання послуг.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі №910/11447/20 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу у строк до 26.03.2021р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарськогог суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу суду не був представлений.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

У позовній заяві позивач стверджує, що на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю Вінєвротранс (надалі - відповідач) на протязі 2018-2019 років Українською спілкою автомобільного транспорту та логістики (надалі позивач) були надані послуги із оформлення митних гарантійних декларації Республіки Білорусь та Литовської Республіки.

Так, позивач звертає увагу суду на те, що відповідач у 2018 році та частині 2019 року сплачував позивачу безготівковим шляхом виставлені відповідні рахунки за надані послуги. Втім, починаючи з серпня 2019 року, посилаючись на фінансові труднощі, відповідач став затягувати із своєчасною оплатою, зробивши останні платежі лише у лютому 2019 року.

Станом на 31.07.2020 відповідачем залишились не сплачена у повному обсязі наступні рахунки-фактури:

1. р/ф №1402 від 18.12.2018, (сплачено частково), сума заборгованості 200,00 грн.;

2. р/ф № 0190 від 22.03.2019, сума заборгованості - 700,00 грн.

3. р/ф № 0191 від 22.03.2019, сума заборгованості - 1700,00 грн.

4. р/ф № 0243 від 09.04.2019, сума заборгованості - 1400,00 грн.

5. р/ф № 0262 від 18.04.2019, сума заборгованості - 1700,00 грн.

6. р/ф № 0306 від 07.05.2019, сума заборгованості - 1800,00 грн.

7. р/ф № 0307 від 07.05.2019, сума заборгованості - 1400,00 грн.

8. р/ф № 0323 від 14.05.2019, сума заборгованості - 1700,00 грн.

9. р/ф № 0433 від 14.06.2019, сума заборгованості - 800,00 грн.

10. р/ф № 0434 від 14.06.2019, сума заборгованості - 700,00 грн.

11. р/ф № 0453 від 21.06.2019, сума заборгованості - 850,00 грн.

У зв`язку із несплатою відповідачем виставлених позивачем рахунків, у вересні 2019 року відповідачу була направлена досудова вимога від 18.09.2019р. №023/1, яка отримана останнім 10.10.2019р., проте залишена без відповіді та задоволення.

Посилаючись на п.3 Декларації-зобов`язання уповноваженого субпідрядника, позивач заявляє до стягнення 12 950,00 грн заборгованості за надані послуги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Як встановлено місцевим господарським судом, в обґрунтування підстав заявленого позову позивачем надано Декларацію зобов`язання уповноваженого субпідрядника, підписану відповідачем 08.08.2018р., яка визначає зобов`язання та відповідальність Уповноваженого субпідрядника (відповідач) перед Українським союзом автомобільного транспорту та логістики (Клієнт) та ПП СЖС Україна (Виконавець послуг), уклавши між собою Клієнтський договір TransitNet tm №GIS_LS/5-2017-Lвід 14.06.2017, а також перед компанією Societe Generale de Surveillance S.A. та її афілійованими компаніями (далі Принципалом і Гарантом) в країнах загального транзиту (ЕС, ЕАСТ, Туреччини, Македонії, Сербії), і у інших країнах, де надаються послуги TransitNet tm.

Підписанням даної Декларації зобов`язання уповноваженого субпідрядника (п.3) Уповноважений субпідрядник несе відповідальність солідарно з Клієнтом за будь-які збитки чи зобов`язання, які несе Клієнт перед Виконавцем послуг, Принципалом, Гарантом чи Митницею внаслідок дії чи бездіяльності, вчиненої Уповноваженим субпідрядником чи його допоміжним підрозділом при виконанні субпідрядних послуг.

На підтвердження надання послуг відповідачу з оформлення митних гарантійних декларацій позивач надав наступні акти виконання робіт (наданні послуг) та рахунки-фактури:

Акт виконання робіт (наданні послуг) №1402 від 18.12.2018р. та рахунок-фактура №1402 від 18.12.2018р. на суму 1800,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0190 від 22.03.2019р. та рахунок-фактура №0190 від 22.03.2019р. на суму 700,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0191 від 22.03.2019р. та рахунок-фактура №0191 від 22.03.2019р. на суму 1700,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0243 від 09.04.2019р. та рахунок-фактура №0243 від 09.04.2019р. на суму 1400,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0262 від 18.04.2019р. та рахунок-фактура №0262 від 18.04.2019р. на суму 1700,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0306 від 07.05.2019р. та рахунок-фактура №0306 від 07.05.2019р. на суму 1800,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0307 від 07.05.2019р. та рахунок-фактура №0307 від 07.05.2019р. на суму 1400,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0323 від 14.05.2019р. та рахунок-фактура №0323 від 14.05.2019р. на суму 1700,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0433 від 14.06.2019р. та рахунок-фактура №0433 від 14.06.2019р. на суму 800,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0434 від 14.06.2019р. та рахунок-фактура №0434 від 14.06.2019р. на суму 700,00 грн;

Акт виконання робіт (наданні послуг) №0453 від 21.06.2019р. та рахунок-фактура №0453 від 21.06.2019р. на суму 850,00 грн.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що зазначені Акти виконання робіт (надання послуг) підписані позивачем, підпису відповідача останні не містять. В той же час, в матеріалах справи відсутні докази направлення, та відповідно отримання відповідачем означених актів. Не містять матеріали справи і доказів направлення відповідачу рахунків-фактури.

При цьому, відсутність підписаного сторонами акту виконання робіт (надання послуг) або хоча б доказів направлення на адресу відповідача такого акту не дозволяє суду ані встановити факт надання позивачем відповідних послуг відповідачу, ані дослідити обсяг послуг з оформлення митних гарантійних декларацій та, як наслідок, перевірити заявлену позивачем загальну вартість зазначених ним послуг.

Судом приймається до уваги і те, що ні у позовній заяві, ні у доданих до неї документах позивачем не наведено вартісного розрахунку з надання послуг з оформлення митних гарантійних декларацій задля встановлення відповідності визначеної останнім вартості послуг за кожним актом.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом першої інстанції була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом обставини та зміст позовних вимог, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача вартості наданих позивачем послуг, а також стягнення 3% річних та інфляційних втрат оскільки вони є похідними від позовних вимог, і про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13, ст.74 ГПК України).

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації») одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії»).

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 11.01.2021р. у справі №910/11447/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Української спілки автомобільного транспорту та логістики - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Української спілки автомобільного транспорту та логістики на рішення Господарського суду Вінницької області від 11.01.2021р. у справі №910/11447/20 залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.05.2021р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Дужич С.П.