РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2021Справа № 910/13375/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємство "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради пр.Д.Яворницького,119-а, м. Дніпро,49038

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК" вул. Ярославів Вал,5-в, м. Київ, 01030

про стягнення 1043782,72 грн.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК" про стягнення 1 179 587,18 грн., а саме 338 664,48 грн. основного боргу, 197 780,06 грн. пені, 606 905,55 грн. штрафу, 16 255,89 грн. процентів річних, 19981,20 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами Договору № 0011920-b/2 від 23.02.2018 року в частині постачання дизельного палива згідно талонів, придбаних у відповідача, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі вартості не використаних талонів, за наявності якої позивачем нараховані пеня, штраф, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13375/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 07.10.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року підготовче засідання відкладено на 11.11.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/8910/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 03.12.2020 року.

У судовому засіданні 03.12.2020 року протокольно оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті на 21.01.2021 року.

Проте судове засідання, призначене на 21.01.2021 року не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 року судове засідання призначено на 11.02.2021 року.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 03.12.2020 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява № 3137 від 23.11.2020 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач у зв`язку з допущеною технічною помилкою під час здійснення розрахунку суми позову та перерахунком пені зменшує суму позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 1 043 782,72 грн. заборгованості, з яких 338 664,48 грн. основного боргу, 61 975,60 грн. пені, 606 905,55 грн. штрафу, 16 255,89 грн. процентів річних, 19 981,20 грн. втрат від інфляції та 15656,74 грн. судового збору, а також у зв`язку зі зменшенням суми позову повернути позивачу 2037,07 грн. надлишкового сплаченого судового збору. Заява про зменшення позовних вимог разом з доказами надсилання на адресу відповідача судом долучена до матеріалів справи.

Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно зі ст. 163 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

За результатами розгляду в судовому засіданні 03.12.2020 року, з огляду на те, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, заява позивача про зменшення розміру позовних вимог відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі до неї додано докази направлення примірника такої заяви відповідачу по справі, відповідна заява Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» про зменшення позовних вимог прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову, з урахуванням якої здійснюється подальший розгляд спору.

Також суд зазначає, що 10.02.2021 року засобами електронного зв`язку від позивача надійшла заява б/н від 10.02.2021 року про участь в судовому засіданні, призначеному на 11.02.2021 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Заява судом долучена до матеріалів справи.

За змістом ч. 7 ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасникам судового процесу на підставі судового рішення забезпечується можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку, встановленому законом. Обов`язок забезпечити проведення відеоконференції покладається на суд, який отримав судове рішення про проведення відеоконференції, незалежно від спеціалізації та інстанції суду, який прийняв таке рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 197 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Разом з тим, клопотання КП «Дніпровський електротранспорт» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, всупереч вимогами ст. 197 ГПК, надійшло до Господарського суду міста Києва за день до проведення призначеного на 11.02.2021 року судового засідання засобами електронного зв`язку та без доказів направлення копії відповідної заяви на адресу іншої сторони у справі.

Враховуючи викладене, у зв`язку з недотриманням вимог ст. 197 ГПК України та оскільки суд позбавлений технічної можливості здійснення своєчасних дій для організації і проведення судового засідання в режимі відеоконференції на зазначений час та дату, заява позивача задоволенню не підлягає.

В свою чергу суд наголошує, що вимогами чинного законодавства не передбачено можливості зміни дати та часу призначеного судового засідання у зв`язку поданням стороною клопотання про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 09.09.2020 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: 01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 5-В, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та була повернута відділенням поштового зв`язку на адресу суду неврученою у зв`язку з відсутністю адресата.

Окрім цього наступні ухвали суду у даній справі № 910/13375/20 від 07.10.2020 року, 11.11.2020 року, 03.12.2020 року та 22.01.2021 року також повернуті поштовим оператором на адресу суду не врученими адресату із зазначенням в якості причини повернення «інші причини» та «невірна адреса».

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача в матеріалах справи відсутні та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про відкладення підготовчого засідання (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведене господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у справі № 910/13375/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення його про розгляд судом справи та призначення судових засідань.

Будь - яких заяв та клопотань від відповідача на час проведення судового засідання 11.02.2021 року, зокрема, відзиву на позовну заяву, до суду не надходило.

В свою чергу суд відзначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. ст. 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Натомість, як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд відкладав розгляд справи для надання можливості відповідачу скористатися визначеними процесуальними правами, зокрема, забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання та подати відзив на позовну заяву.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від позивача на час розгляду справи в судовому засіданні з розгляду справи по суті 11.02.2021 року, окрім наявних в матеріалах справи, до суду не надходило.

В підготовчі судові засідання 07.10.2020 року, 11.11.2020 року та в судове засідання з розгляду справи по суті 03.12.2020 року з`явився уповноважений представник позивача, представник відповідача - не з`явився.

В судове засідання з розгляду справи по суті 11.02.2020 року представники позивача та відповідача не з`явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 584.

Про поважні причини неявки в судові засідання представника відповідача суд не повідомлено.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки сторонами не забезпечено явку уповноважених представників в судове засідання 11.02.2021 року, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи суд на підставі ч. 1 ст. 202 ГПК України дійшов висновку про можливість розгляду даної справи в судовому засіданні без участі представників сторін.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки в судове засіданні, яким закінчується розгляд справи, всіх учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, у відповідності до Закону України «Про публічні закупівлі» за результатами проведення процедури закупівлі UA-2018-0-12-001192-b (звіт про результати проведення від 23.02.2018 року) 23 лютого 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техойл НК" (постачальник за договором, відповідач у справі) та Комунальним підприємством «Дніпровський електротранспорт» (покупець за договором, позивач у справі) було укладено Договір № 001192-b/2 (далі - Договір), згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором постачальник зобов`язується передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, асортимент, одиниця за одиницю виміру, загальна вартість визначена сторонами у специфікації.

Найменування товару: дизельне пальне (п. 1.2 Договору).

Розділами 2 - 13 Договору сторони узгодили ціну договору, порядок здійснення оплати, поставку товару, прийом - передачу, якість товару, права та обов`язки, відповідальність сторін, інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно з пунктом 11.1 Договору даний Договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Вказаний договір підписаний представниками постачальника та покупця та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі - продажу може бути товар, який є у покупця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За умовами п.2.2 Договору ціна одиниці товару, асортимент, кількість та загальна вартість кожної партії товару визначаються сторонами в специфікації, рахунках та видаткових накладних, які формуються за домовленістю сторін для кожної конкретної поставки товару.

Так, сторонами було узгоджено та підписано Специфікацію до Договору, копія якої наявна в матеріалах справи, згідно умов якої постачанню підлягає дизельне паливо (ДП) (зимове/літнє залежно від сезону) (талони) кількістю 112 240 л по ціні 21,65 грн. без ПДВ за одиницю загальною ціною 2 915 995,20 грн. з ПДВ.

Згідно Додаткової угоди № 1 від 20.03.2018 року до Договору сторони погодили поставку партії товару - дизельне паливо (ДП) (зимове/літнє залежно від сезону) (талони) кількістю 101603 л по ціні 23,81 грн. без ПДВ за одиницю загальною вартістю 2 419 167,43 грн.

Згідно Додаткової угоди № 2 від 11.0.2018 року до Договору погоджено поставку партії товару - дизельне паливо (ДП) (зимове/літнє залежно від сезону) (талони) кількістю 19 640,00 л по ціні 26,18 грн. без ПДВ за одиницю загальною вартістю 514 175,20 грн.

Спільним Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики 20.05.2008 року № 281/171/578/155 затверджено Інструкцію про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка згідно ст. 1 встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів, та поширюється на всі класи, типи, групи і види нафти та типи, марки і види (залежно від масової частки сірки) нафтопродуктів. Вимоги цієї Інструкції є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Так, за визначенням, наданим в Інструкції, талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 Договору прийом-передача товару здійснюється на автозаправочній станції, в автотранспортні засоби покупця; відпуск палива проводиться по лічильнику.

Місце поставки: через системи АЗС постачальника в транспортні засоби покупця на території м. Дніпро, здійснюється в л (п. 4.6 Договору).

Згідно п. 4.4 Договору ризики і право власності на товар переходять в момент прийому - передачі товару, передбаченого в п.4.2 даного Договору.

Також судом встановлено, що 25.01.2018 року ТОВ "Техойл НК" надано гарантійний лист, який містить інформацію з місця розташування АЗС учасника та їх відділень, зокрема, з переліком АЗС Sky, AMIK міста Дніпра та АЗС AMIK Дніпропетровського району, на яких за умовами Договору позивачу має здійснюватись відпуск дизельного пального за талонами.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до п. 7.3.1 Договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у кількості та у строки, погоджені сторонами.

За умовами п.4.5 Договору термін поставки: протягом 2018 року.

Звітним періодом поставки є календарний місяць (п.4.1 Договору).

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно п. 2.1 Договору загальна сума договору становить 2 915 995,20 грн., у тому числі ПДВ.

Окрім цього згідно укладеної між сторонами Додаткової угоди № 1 від 20.03.2018 року до Договору п. 2.1 Договору викладено в новій редакції: «Загальна сума Договору становить 2 915 990,92 грн., у тому числі ПДВ».

Згідно Додаткової угоди № 2 від 11.10.2018 року до Договору пункт 2.1 Договору викладено в новій редакції, та загальну суму Договору визначено в розмірі 2 915 760,24 грн., у тому числі ПДВ.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,- у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, за умовами п.3.1 Договору розрахунки за кожну партію товару здійснюється в безготівковій формі протягом 20 банківських днів з дати підписання покупцем видаткової накладної.

Розрахунок здійснюється покупцем на підставі рахунків постачальника. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, що зазначений у даному Договорі (п. 3.2, 3.3 Договору).

Датою оплати є дата списання коштів з поточного рахунку покупця на рахунок постачальника (п. 3.4 Договору).

В свою чергу доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, що згідно заявок позивача на поставку товару (дизельного палива) № 1 від 27.02.2018 року, № 2 від 11.05.2018 року, № 3 від 11.05.2018 року, № 4 від 07.06.2018 року, № 5 від 05.07.2018 року, № 6 від 26.07.2018 року, № 7 від 27.08.2018 року, № 8 від 20.09.2018 року, № № 9 від 24.09.2018 року, № 10 від 11.10.2018 року, № 11 від 19.11.2018 року, відповідачем було виставлено відповідні рахунки - фактури на оплату дизельного пального, а саме: № НК-0000255 від 27.02.2018 року, № НК-0000907 від 20.04.2018 року, № НК-0001186 від 11.05.2018 року, № НК-0001535 від 08.06.2018 року, № НК-0001535/1 від 08.06.2018 року, № НК-0001902 від 04.07.2018 року, № НК-0002250 від 01.08.2018 року, № НК-0002592 від 28.08.2018 року, № НК-0002844 від 21.09.2018 року, № НК-0002863 від 24.09.2018 року, № НК-0003059 від 11.10.2018 року, № НК-0003366 від 19.11.2018 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

У відповідності до виставлених постачальником рахунків - фактур та згідно умов Договору позивачем було перераховано відповідачеві грошові кошти за узгоджений обсяг дизельного пального в сумі 2 915 760,24 грн., на підтвердження чого позивачем надані копії відповідних платіжних доручень: № 948 від 02.03.2018 року, № 1815 від 04.05.2018 року, № 2218 від 25.05.2018 року, № 2221 від 29.05.2018 року, № 2614 від 21.06.2018 року, № 2600 від 20.06.2018 року, № 2969 від 13.07.2018 року, № 2995 від 16.07.2018 року, № 3006 від 17.07.2018 року, № 3051 від 20.07.2018 року, № 3071 від 23.07.2018 року, № 3114 від 24.07.2018 року, № 3141 від 25.07.2018 року, № 3367 від 09.08.2018 року, № 3408 від 10.08.2018 року, № 3413 від 13.08.2018 року, № 3464 від 14.08.2018 року, № 3506 від 16.08.2018 року, № 3525 від 17.08.2018 року, № 3623 від 22.08.2018 року, № 3776 від 30.08.2018 року, № 3850 від 03.09.2018 року, № 4310 від 25.09.2018 року, № 4335 від 26.09.2018 року, № 4755 від 17.10.2018 року, № 5258 від 26.11.2018 року, № 5257 від 26.11.2018 року, № 5299 від 27.11.2018 року, які містять посилання на реквізити спірного Договору та виставлених відповідачем рахунків.

Факт отримання вказаних коштів, їх розмір та зарахування відповідачем не заперечувався.

В свою чергу будь-які заперечення з боку відповідача щодо повного та належного виконання Комунальним підприємством «Дніпровський електротранспорт» умов Договору в частині здійснення оплати дизельного пального відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані зобов`язання щодо оплати вартості товару в розмірі, обумовленому сторонами на підставі укладеного між ними Договору та рахунків - фактур, факт перерахування позивачем грошових коштів за Договором належним чином підтверджено матеріалами справи.

На вказану суму 2 915 760,24 грн. позивачем в період 23.02.2018 року - 24.12.2018 року отримано від постачальника талони на дизельне пальне, що підтверджуються наданими позивачем копіями видаткових накладних № НКТ-000229 від 27.02.2018 року, № НКТ-000804 від 20.04.2018 року, № НКТ-001034 від 11.05.2018 року, № НКТ-001433 від 08.06.2018 року, № НКТ-001434 від 08.06.2018 року № НКТ-001860 від 04.07.2018 року, № НКТ-002307 від 01.08.2018 року, № НКТ-002696 від 28.08.2018 року, № НКТ-002964 від 21.09.2018 року, № НКТ-002977 від 24.09.2018 року, № НКТ-003618 від 19.11.2018 року та талонів на дизельне пальне номіналом 10л та 20 л в кількості 100 140 л строком дії до березня - травня 2019 року.

При цьому судом встановлено, що факт отримання товару (талонів на дизельне пальне) відповідачем підтверджується засвідченими відбитками печаток сторін підписами на видаткових накладних представників постачальника - ТОВ «Техойл НК» та покупця - КП «Дніпровський електротранспорт».

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки талонів на дизельне пальне за спірними видатковими накладними позивачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки талонів на дизельне пальне у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження чи псування бланків талонів від позивача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання відповідачем умов Договору в частині передачі талонів на пальне відповідно до здійсненої оплати з боку позивача відсутні.

В свою чергу як встановлено судом та зазначено позивачем, надані постачальником талони Комунальним підприємством реалізовані частково в обсязі 89 360 л шляхом фактичної заправки на АЗС, що підтверджується фіскальними чеками, копії яких надані позивачем.

На решту отриманих позивачем талонів на обсяг пального 10 780 л загальною вартістю 338 664,48 грн. відповідач відмовився здійснювати відпуск дизельного пального на АЗС Sky та AMIK, про що свідчать наявні у матеріалах справи чотири Акти КП "Дніпровський електротранспорт" про відмову в заправці (відпуст палива) транспортному засобу на автозаправочних станціях від 04.12.2018 року та копії нереалізованих талонів у кількості 271 штука номіналом 20 л та 536 штук номіналом 10 л.

Як зазначено у вказаних Актах про відмову в заправці, пояснення від працівників АЗС щодо причин відмови в заправці автомобілів позивачем не отримано.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Суд зазначає, що умовами Договору та іншими документами, укладеними в процесі його виконання, не передбачена процедура відмови від забезпечення талонів дизельним пальним в день пред`явлення їх на АЗС.

Тобто, за висновками суду з урахуванням умов Договору, а також фактичного здійснення 100% оплати дизельного пального, продавець зобов`язаний поставити покупцю товар (дизельне пальне) шляхом передачі на автозаправочній станції за відповідними талонами, переданими позивачу в межах спірного Договору.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, в порушення зазначених умов Договору відповідачем поставка товару (дизельного пального) в повному обсязі та на суму, передбачені Договором та рахунками - фактурами здійснена не була та взяті на себе зобов`язання по забезпеченню відпуску дизельного пального по талонам на автозаправних станціях відповідачем не виконано.

Доказів поставки дизельного пального в обсязі, передбаченому умовами правочину як під час реалізації Договору, так під час розгляду справи судом відповідачем не надано.

Поряд із цим, не зважаючи на зазначенням на самих талонах терміну їх дії до 04.01.2019 року, 27.02.2019 року, 24.03.2019 року, 11.04.2019 року, 19.05.2019 року тощо, за умови відсутності доказів продовження строку дії Договору, суд наголошує на відсутності інших, ніж зазначені в п. 4.5 Договору як граничні протягом 2018 року (включаючи 31.12.2018 року), термінів поставки товару (дизельного палива), а отже прострочення відповідачем виконання зобов`язання з поставки дизельного пального з 01.01.2019 року.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору та зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки дизельного пального позивач звернувся до відповідача з вимогою № 3552 від 17.12.2018 року про надання роз`яснень щодо причин відмови у відпуску дизельного пального на АЗС за невикористаними талонами та повідомленням про дострокове розірвання спірного Договору у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, факт надсилання якої разом з копіями Актів про відмову в заправці підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення від 18.12.2018 року та накладної № 600 від 18.12.2018 року.

Проте, вказана вимога відповідачем була залишена без відповіді та задоволення.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як передбачено пунктом 1 частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Натомість, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідачем поставка товару (дизельного пального) в обсязі та на суму, передбачену рахунками - фактурами та відповідно до здійсненої позивачем оплати здійснена не була.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В свою чергу судом враховано умови п.4.4 Договору, зі змісту якого вбачається, що право власності на дизельне пальне переходить в момент прийому - передачі на автозаправній станції, тобто в момент фактичного отримання на АЗС.

Отже, у розумінні приписів наведеної норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем покупцеві.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове зобов`язання повернути кошти.

Припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто, наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

В свою чергу суд зазначає, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, як встановлено судом та зазначає позивач в позовній заяві, обов`язок щодо поставки товару, а саме забезпечення відпуску дизельного пального по талонам на автозаправних станціях загальною вартістю 338 664,48 грн. в обсязі 10 780 л на суму здійсненої відповідної оплати та у визначений строк, всупереч умовам Договору, вимогам цивільного та господарського законодавства відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі вартості фактично передплаченого непоставленого товару (дизельного пального), яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язань з поставки дизельного пального та/або відсутності боргу з повернення вартості попередньої оплати за непоставлене дизельне пальне, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними Договору № 0011920-b/2 від 23.02.2018 року та Додаткових угод до нього та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо поставки оплаченого позивачем дизельного пального шляхом передачі згідно талонів на АЗС, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів поставки товару (дизельного пального) або повернення сплачених позивачем коштів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 338 664,48 грн. вартості непоставленого товару (дизельного пального) підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п.8.5 Договору у випадку порушення встановлених даним Договором строків поставки товару або недопоставки товару постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості всієї партії замовленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Згідно п. 8.11 Договору у разі розірвання або відмови виконання Договору з ініціативи постачальника, постачальник сплачує штраф у розмірі 20% від вартості даного Договору.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою ст. 231 Господарського кодексу України.

У пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов`язань встановлюється законом. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п.п. 8.5, 8.11 Договору.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо поставки товару (дизельного пального) згідно здійсненої позивачем оплати та у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано за загальний період прострочення з 26.12.2018 року по 26.06.2019 року та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 8.5 Договору пеню в сумі 61 975,60 грн. та 7% штраф у розмірі 23 706,51 грн., на підставі пункту 8.11 Договору - 20% штраф у розмірі 583 199,04 грн. та , а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за період з 26.12.2018 року по 26.06.2019 року 16 255,89 грн. процентів річних та 19 981,20 грн. втрат від інфляції, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, інфляційні втрати та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У статті 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено та зазначалось вище, що з урахуванням приписів статті 254 Цивільного кодексу України граничним строком виконання зобов`язання з поставки дизельного пального є 31.12.2019 року, яке є вихідним днем (понеділок), відповідно граничним строком виконання зобов`язання є 02.01.2019 року та початком періоду прострочення і можливого нарахування пені, інфляційних втрат та процентів річних є 03.01.2019 року, в той час як позивачем початком періоду прострочення визначено 26.12.2018 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За приписами ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та наявні в матеріалах справи документи, за висновками суду спірний Договір слід вважати розірваним в односторонньому порядку позивачем у зв`язку з невиконанням постачальником своїх зобов`язань.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

При цьому суд наголошує, що насамперед зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Окрім цього за висновками суду строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору (припинення його дії внаслідок розірвання) за умови виникнення зобов`язань сторони та факту порушення останніх саме під час його дії, не свідчить про відсутність підстав для застосування відповідальності у вигляді пені та штрафних санкцій до відповідача.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення та визначеного позивачем періоду прострочення, становить 57 879,15 грн. пені, 16 017,01 грн. процентів річних та 18 662,87 грн. втрат від інфляції, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, процентів річних та втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 57 879,15 грн. пені, 16 017,01 грн. процентів річних та 18 662,87 грн. втрат від інфляції.

Окрім цього за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу в розмірі 7% та 20%, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо поставки дизельного пального за Договором, судом встановлено, що нарахований позивачем та заявлений до стягнення розмір 7% штрафу від вартості непоставленого товару (338 664,48 грн.) в сумі 23706,51 грн. відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу в сумі 23706,51 грн. штрафу підлягають задоволенню.

Щодо нарахованого позивачем згідно п. 8.11 Договору 20% штрафу в сумі 606 905,55 грн. від суми Договору в розмірі 2 915 995,20 грн. суд зазначає, що умовами вказаного пункту визначено базу нарахування виходячи з вартості даного Договору, яка згідно Додаткової угоди № 2 від 11.10.2018 року до Договору становить 2 915 760,24 грн., а отже обґрунтований розмір штрафу становить 583 152,05 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Загальний розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, за висновками суду становить 606 858,56 грн. штрафу, а отже є меншим, ніж заявлено до стягнення позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК" (вул. Ярославів Вал,5-в, м. Київ, 01030; ) на користь Комунального підприємство "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради (пр.Д.Яворницького, 119-а, м. Дніпро, 49038; ) 338 664,48 грн. (триста тридцять вісім тисяч шістсот шістдесят чотири грн. 48 коп.) основного боргу, 57 879,15 грн. (п`ятдесят сім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять грн. 15 коп.) пені, 606 858,56 грн. (шістсот шість тисяч вісімсот п`ятдесят вісім грн. 56 коп.) штрафу, 16 017,01 грн. (шістнадцять тисяч сімнадцять грн. 01 коп.) процентів річних, 18 662,87 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят дві грн. 87 коп.) втрат від інфляції та 15 571,23 грн. (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сімдесят одну грн. 23 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 14 травня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон