ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. Справа№ 910/8298/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.03.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 22.10.2020 (повний текст складено 02.11.2020)

у справі № 910/8298/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техстандарт ЛТД"

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про стягнення 5 802 010, 81 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Техстандарт ЛТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про стягнення заборгованості у розмірі 5 802 010,81 грн., з яких: 1 462 412,64 грн. - процентів річних, 4 339 598,18 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором від 06.12.2016 щодо своєчасної оплати поставленого товару та виконаних робіт.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/8298/20 позов задоволено частково.

За рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 444 223,90 грн трьох процентів річних, 438,02 грн 0,01% річних, 4 339 598, 18 грн інфляційних втрат та 86 763, 90 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи щодо прострочення відповідачем строків оплати поставленого позивачем товару та виконаних робіт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, при неправильному застосуванні норм матеріального права, нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, а також невідповідності висновків, викладених у рішення, встановленим обставинам справи.

В обґрунтування своїх вимог, апелянт посилається на те, що видаткові накладні не є належними доказами, які свідчать про факт виконання позивачем договору, у зв`язку з чим у відповідача відсутнє прострочення грошового зобов`язання по договору та відповідно відсутні будь-які підстави для нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат. В підтвердження вказаних обставин, апелянт посилається на рішенням суду у справі №925/1225/18, яке відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України є преюдиціальним для справи №910/8298/20.

Крім того, скаржник стверджує, що АТ «Укртрансгаз» є складовою нафтогазової галузі, відповідача включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83, а належне функціонування нафтогазової галузі України є головною умовою забезпечення енергетичної безпеки України. Таким чином, АТ «Укртрансгаз» зауважує, що здійснює суспільно-важливу і стратегічну функцію по своєчасному й безперебійному забезпеченню суб`єктів господарювання та соціальної сфери України природним газом, а також здійснювало надійне та безпечне функціонування Єдиної газотранспортної системи України та забезпечення транзиту газу за міждержавними угодами. При цьому, за доводами відповідача, на даний час АТ «Укртрансгаз» перебуває у скрутному фінансовому становищі, оскільки замовники послуг (в т.ч. послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, які надавалися до 31.12.2019) не здійснюють (несвоєчасно здійснюють) оплату наданих їм послуг у встановлені договорами та чинним законодавством строки. АТ «Укртрансгаз» зобов`язаний щомісяця відраховувати значні суми, що підлягають обов`язковій сплаті до Державного бюджету України та державних цільових фондів, що є важливим елементом формування їх дохідної частини, а також для виплати заробітної плати - працівникам АТ «Укртрансгаз». Відповідач також стверджує, що наразі в АТ «Укртрансгаз» наявний значний дефіцит обігових коштів (відповідно за результатами діяльності за І півріччя 2020 року АТ «Укртрансгаз» не отримало прибутку та навіть зазнало збитків на загальну суму 16 515 858 000,00 грн - згідно офіційних даних на веб-сайті АТ «Укртрансгаз» (підтверджується копією Звіту про фінансові результати за І півріччя 2020 року, що додається). Однак суд першої інстанції при розгляді справи та прийнятті оскаржуваного рішення не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 та зазначені відповідачем обставини.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить залишити апеляційну скаргу АТ «Укртрансгаз» без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Так, в обґрунтування своїх доводів, позивач зазначає, що укладений між сторонами договір № є змішаним договором, тобто одночасно містить в собі положення як договору підряду, так і договору поставки, і саме такий висновок було зроблено судом апеляційної інстанції у справі 925/1225/18. Безпосередньо у п. 7.12. постанови від 19.12.2019 у справі 925/1225/18 Верховний Суд виклав свою позицію щодо того, як встановлюється належність і допустимість доказів у даних відносинах. Тобто, коли мова йде про приймання-передавання виконаних робіт, договір № містить цілий розділ 5, в якому безпосередньо й вказано, якими саме документами фіксується факт приймання-передавання робіт і зазначено, що це має бути саме актом здачі-приймання виконаних робіт (пункт 5.2 договору). Але, коли мова йде про поставку товару на користь відповідача, то слід керуватися положеннями договору №, які безпосередньо й регулюють відносини поставки, зокрема п.п. 3.7, 3.8 договору.

Відтак, позивач вважає, що коли мова йде не про приймання виконаних робіт, а про приймання поставленого обладнання, то підставою для такого приймання і належним та допустимим доказом факту здійснення операції з постачання обладнання є видаткові накладні і це прямо вказано в договорі . Саме таке розмежування і є належним врахуванням позиції Верховного Суду, яку викладено у постанові по справі 925/1225/18.

Отже, за доводами ТОВ «Техстандарт ЛТД» не слід застосовувати висновки судів у справі 925/1225/18, які стосуються умов підряду до тієї частини відносин, які регулюються умовами договору № як договором поставки.

Щодо зменшення розміру відсотків річних та інфляційних позивач вважає, що відповідач не надавав жодного доказу у суді першої інстанції на підтвердження обставин, які вказують про можливість зменшення сум, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 06.12.2016 між АТ "Укртрансгаз" (замовник) та ТОВ "Техстандарт ЛТД" (підрядник) було укладено договір № (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, власними та залученими силами і засобами виконати будівельні роботи відповідно до умов цього договору «Реконструкція установки осушення газу з автоматизацією технологічного процесу. Червонопартизанське підземне сховище газу» (будівельні роботи) (далі - роботи), в повному обсязі згідно з чинними нормативними документами, проектною, технічною та кошторисною документацією, а замовник зобов`язується на умовах договору прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість.

Зазначений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

За умовами пункту 3.1 договору передбачені нею роботи підрядник мав виконати зі своїх матеріалів, а також обладнання, поставку якого, як і початок виконання робіт за цим договором, останній здійснює після отримання від замовника відповідного письмового розпорядження (дозволу). Підрядник в рамках виконання договору був зобов`язаний поставити обладнання згідно зі специфікацією, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 3.7 договору в момент передачі обладнання підрядник зобов`язаний надати замовнику: видаткову накладну на обладнання, податкову та товарно-транспортну накладну.

Відповідно до пункту 3.11 договору обладнання, придбане підрядником з свій кошт та передане замовнику, може оплачуватись останнім на підставі документів згідно з пунктом 3.7 договору.

За змістом пункту 5.2 договору здавання-приймання виконаних робіт після їх закінчення здійснюється відповідно до чинного порядку і оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт (форма КБ-2в).

На виконання умов договору, ТОВ "Техстандарт ЛТД" поставило відповідачу обладнання загальною вартістю 143 093 411,60 грн. відповідно до видаткових накладних: від 22 грудня 2016 року № 34 на суму 58 733 107,08 грн., від 23 березня 2017 року № 18 на суму 8 246 428,46 грн., від 28 березня 2017 року № 32 на суму 7 151 505,44 грн., від 31 березня 2017 року № 71 на суму 6 333 061,14 грн., від 31 березня 2017 року № 72 на суму 21 544 001,76 грн., від 31 березня 2017 року № 83 на суму 905 449,63 грн., від 25 липня 2017 року № 121 на суму 773 957,14 грн., від 25 липня 2017 року № 122 на суму 4 360 560,44 грн., від 25 липня 2017 року № 123 на суму 814 433,20 грн., від 25 липня 2017 року № 124 на суму 611 018,80 грн., від 7 вересня 2017 року № 129 на суму 782 857,56 грн., від 21 вересня 2017 року № 131 на суму 14 214,95 грн., від 29 вересня 2017 року № 132 на суму 1 736 777,20 грн., від 10 жовтня 2017 року № 134 на суму 639 859,63 грн., від 10 жовтня 2017 року № 135 на суму 15 180 469,63 грн., від 25 жовтня 2017 року № 138 на суму 21 427,67 грн., від 25 жовтня 2017 року № 139 на суму 811 395,16 грн., від 25 жовтня 2017 року № 140 на суму 17 116,73 грн., від 26 жовтня 2017 року № 141 на суму 237 140,84 грн., 31 жовтня 2017 року № 142 на суму 72 879,73 грн., від 1 листопада 2017 року № 143 на суму 255 063,60 грн., від 1 листопада 2017 року № 144 на суму 6 853 052,64 грн., від 29 грудня 2017 року № 146 на суму 1 163 576,29 грн., від 29 грудня 2017 року № 147 на суму 302 647,76 грн., від 29 грудня 2017 року № 148 на суму 956 645,10 грн., від 29 грудня 2017 року № 150 на суму 50 869,97 грн., від 29 грудня 2017 року № 151 на суму 65 189,58 грн., від 29 грудня 2017 року № 152 на суму 1 914 062,69 грн., від 29 грудня 2017 року № 156 на суму 23 497,67 грн., від 29 грудня 2017 року № 161 на суму 169 269,98 грн., від 29 грудня 2017 року № 162 на суму 1 273 607,64 грн., від 17 січня 2018 року № 1 на суму 575 504,72 грн., від 17 січня 2018 року № 2 на суму 381 411,05, від 17 січня 2018 року № 3 на суму 94 977,89 грн., від 6 листопада 2018 року № 81 на суму 2 969,22 грн., від 7 грудня 2018 року № 102 на суму 23 403,61 грн. Вказана обставина підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями відповідних видаткових накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками цих юридичних осіб.

Поставка кожної партії зазначеного обладнання супроводжувалася товарно-транспортними накладними, належним чином засвідчені копії яких також містяться в матеріалах справи.

Крім того, судом встановлено, що на виконання умов договору ТОВ "Техстандарт ЛТД" виконало будівельні роботи загальною вартістю 15 752 044,78 грн., які були прийняті відповідачем відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в): від 27 червня 2017 року на суму 297 019,07 грн., від 29 вересня 2017 року на суму 4 154 692,30 грн., від 7 грудня 2017 року на суму 10 345 657,68 грн., від 26 лютого 2018 року № 2.1 на суму 490 665,62 грн. (коригуючий акт від 30 березня 2018 року на суму - 26 085,98 грн.), від 24 січня 2019 року № 1 на суму 174 424,93 грн., від 24 січня 2019 року № 2 на суму 94 715,58 грн., від 24 січня 2019 року № 3 на суму 88 638,34 грн., від 29 березня 2019 року на суму 132 317,24 грн. Належним чином засвідчені копії вказаних актів, підписаних представниками сторін і скріплених печатками цих юридичних осіб, наявні в матеріалах справи.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за виконані роботи мала здійснюватися проміжними платежами на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт у строк не пізніше 90 (дев`яноста) робочих днів з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін.

Договір набрав чинності з моменту його укладення і діяв протягом 18 (вісімнадцяти) місяців з цієї дати. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за порушення, яке мало місце під час його дії (пункт 11.1 даної угоди).

Матеріалами справи, а саме доданими до позову виписками по особовому рахунку ТОВ «Техстандарт ЛТД» (а.с. 257-298, том І), підтверджено здійснення АТ "Укртрансгаз" оплати вартості поставленого обладнання та виконаних робіт у повному обсязі.

Разом з тим, звертаючи з позовом до суду, позивач зазначає про несвоєчасне виконанням відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого обладнання та виконаних робіт за вищенаведеним договором та просить суд стягнути з АТ "Укртрансгаз" 5 802 010,81 грн., з яких: 1 461 974,62 грн. 3% річних та 4 261 776,77 грн. інфляційних втрат за прострочення оплати поставленого обладнання, а також 438,02 грн. 0,01% річних та 77 821,41 грн. інфляційних втрат за прострочення оплати виконаних робіт, нараховані на відповідні суми заборгованості за періоди, визначені ТОВ "Техстандарт ЛТД" у його розрахунку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання укладеного між сторонами договору, Господарський суд Черкаської області у рішенні від 02.05.2019 у справі №925/1225/18 зазначив, що він за своєю правовою природою є договором підряду, за яким, відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2 статті 837 ЦК України).

Північний апеляційний господарський суд у постанові від 02.10.2019 у справі №925/1225/18 вказав про те, що укладений між сторонами договір, враховуючи, що його умовами також визначено обов`язок підрядника здійснити поставку обладнання після отримання від замовника відповідного письмового розпорядження (п. 3.1 договору) та інші умови, якими врегульовано порядок поставки та її оплати (п.п. 3.6-3.13 договору), на переконання колегії суддів, також містить елементи договору поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 712 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 2 якої до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції у справі №925/1225/18 дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором, тобто містить у своєму складі елементи договору підряду та договору поставки товару.

Отже, укладення ТОВ «Техстандарт ЛТД» та АТ «Укртрансгаз» в особі філії «УМГ «Київтрансгаз» вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім результатів виконаних робіт, у тому числі за рахунок поставленого відповідачем обладнання, та одночасного обов`язку по здійсненню їх оплати.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2021, постанова Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2019, а також постанова Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №925/1225/18, які набрали законної сили у встановленому порядку, не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до умов договору сторони погодили, що здавання-приймання виконаних робіт після їх закінчення здійснюється у відповідності з чинним порядком і оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт (форма КБ-2в).

Умовами договору сторони погодили лише строки оплати виконаних робіт (пункт 6.1 договору) - не пізніше 90 (дев`яноста) робочих днів з дати підписання актів здачі-приймання вказаних робіт.

У той же час строки оплати поставленого в рамках цієї угоди товару в даному договорі не визначені. У зв`язку з цим, прострочення АТ "Укртрансгаз" зобов`язання з оплати поставленого обладнання, з урахуванням приписів чинного законодавства, починається з дня, наступного за днем прийняття такого товару.

За умовами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.6. договору у разі прострочення замовником строку оплати робіт, останній сплачує підряднику 0,01% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, у пункті 8.6 вищенаведеного договору передбачено інший розмір процентів за прострочення оплати робіт - 0,01% річних.

Заявлена ТОВ "Техстандарт ЛТД" до стягнення сума інфляційних втрат у загальному розмірі 4 339 598,18 грн. не перевищує обрахованого судом розміру цих компенсаційних виплат, відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення вказаної суми інфляційних втрат.

У той же час, здійснивши перерахунок процентів річних (трьох процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати поставленого обладнання, та 0,01% річних, нарахованих на заборгованість з оплати виконаних робіт), суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач неправильно визначив періоди їх нарахування, включивши до них фактичну дату оплати відповідачем вартості обладнання та робіт. Таким чином, за перерахунком суду, перевіреним судом апеляційної інстанції, обґрунтованою є сума трьох процентів річних у розмірі 1 455 040,86 грн. та 438,02 грн. 0,01% річних.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з АТ "Укртрансгаз" на користь ТОВ "Техстандарт ЛТД" 438,02 грн. 0,01% річних та 77 821,41 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з простроченням відповідачем оплати виконаних робіт за договором, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилаючись на висновки, викладені у рішеннях судів у справі №925/1225/18, та стверджуючи про відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем сум, АТ «Укртрансгаз» вказує, що видаткові накладні не є належними доказами, які свідчать про факт виконання ТОВ «Техстандарт ЛТД» договору та відповідно прострочення відповідача з оплати поставленого товару та виконаних робіт. Тобто, на думку АТ «Укртрансгаз» єдиним належним доказом факту прийому замовником виконаних робіт є відповідні акти прийому-здачі, а не будь-які інші документи.

Колегія суддів критично ставиться до викладених доводів скаржника, оскільки як вказувалось вище, укладеній між сторонами договір є змішаним договором, тобто містить у своєму складі елементи договору підряду та договору поставки товару.

Тобто в частині приймання-передачі виконаних робіт слід керуватись розділом 5 договору, в якому безпосередньо вказано, якими саме документами фіксується факт приймання-передавання робіт і зазначено, що це має бути саме актом здачі-приймання виконаних робіт (пункт 5.2 договору).

Разом з тим, в частині поставки товару слід керуватись положеннями договору, які безпосередньо регулюють відносини поставки, зокрема:

- п. 3.7 договору, яким передбачено, що в момент передачі обладнання підрядник зобов`язаний надати замовнику :

видаткову накладну;

податкову накладну, оформлену відповідно до умов пунктів 6.5, 6.7 розділу 6 Договору , а також статті 201 Податкового кодексу України;

товарно-транспортну накладну;

- п. 3.8 договору, яким передбачено, що приймання обладнання по кількості проводиться по видаткові накладній.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

У свою чергу, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, підставою для приймання поставленого ТОВ «Техстандарт ЛТД» на користь АТ «Укртрансгаз» обладнання і належним та допустимим доказом факту здійснення операції з поставки обладнання є видаткові накладні, що прямо передбачено договором, а доказом виконання робіт є акти здачі-приймання.

Крім того, слід звернути увагу апелянта на ті обставини, що рішенням суду першої інстанції у справі №925/1225/18 відмовлено у зустрічному позові ТОВ «Техстандарт ЛТД» про стягнення з АТ «Укртрансгаз» пені, нарахованої за час прострочення виконання відповідачем за зустрічним позовом свого зобов`язання з оплати виконаних робіт на підставі договору, з тих підстав, що ТОВ «Техстандарт ЛТД» не подано суду доказів на підтвердження факту проведення розрахунку відповідачем за зустрічним позовом саме у ті дати, які вказані в позовній заяві.

Разом з тим, на підтвердження позовних вимог у даній справі №910/8298/20, а саме виконання ТОВ «Техстандарт ЛТД» зобов`язань з поставки обладнання та виконання робіт подано видаткові накладні, товарно-транспорті накладні, акти приймання виконаних будівельних робіт, податкові накладні, а також в якості строків оплати АТ «Укртрансгаз» додано виписки по особовому рахунку позивача.

Відтак, на підтвердження позовних вимог про стягнення з АТ «Укртрансгаз» 1 462 412,64 грн. - процентів річних, 4 339 598,18 грн. - інфляційних втрат ТОВ «Техстандарт ЛТД» подано належні та допустимі докази, які є достатніми для вирішення даного спору.

Крім того, у відзиві на позовну заяву АТ "Укртрансгаз" заявило про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення заборгованості за видатковими накладними: від 23 березня 2017 року № 18, від 28 березня 2017 року № 32, від 31 березня 2017 року № 71, від 31 березня 2017 року № 72 та від 31 березня 2017 року № 83.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 2 вищезазначеної статті).

Відповідно до частини 1 статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 254 Цивільного кодексу України встановлено, що строк, який визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку.

За приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права 11 червня 2020 року.

Разом із тим, позивач, заперечуючи факт пропуску ним позовної давності за вимогами про стягнення процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, яка виникла на підставі видаткових накладних: від 23 березня 2017 року № 18, від 28 березня 2017 року № 32, від 31 березня 2017 року № 71, від 31 березня 2017 року № 72 та від 31 березня 2017 року № 83, посилався на те, що перебіг позовної давності перервався у зв`язку з визнанням відповідачем боргу.

За умовами частин 1, 3 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу, визнання пред`явленої претензії, або підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 15 серпня 2017 року здійснив оплату основної суми заборгованості за видатковими накладними: від 23 березня 2017 року № 18, від 28 березня 2017 року № 32, від 31 березня 2017 року № 71, від 31 березня 2017 року № 72 та від 31 березня 2017 року № 83.

За змістом приписів чинного законодавства визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2018 у справі № 922/4099/17.

Водночас позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт переривання позовної давності щодо заявлених ним вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Разом із цим, відповідно до положень пункту 5 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 2 квітня 2020 року, Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заявлених трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, що утворилася на підставі видаткових накладних: від 23 березня 2017 року № 18 за період з 24 березня 2017 року по 1 квітня 2017 року, від 28 березня 2017 року № 32 за період з 29 березня 2017 року по 1 квітня 2017 року, від 31 березня 2017 року № 71, № 72 та № 83 за 1 квітня 2017 року.

Враховуючи викладене, стягненню з відповідача на користь ТОВ "Техстандарт ЛТД" підлягає 1 444 223,90 грн. трьох процентів річних. При цьому, розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню у зв`язку з простроченням оплати поставленого товару, з урахуванням застосування строків позовної давності не змінився і становить 4 261 776,77 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 438,02 грн. 0,01% річних та 77 821,41 грн. інфляційних втрат за прострочення оплати виконаних робіт, а також 1 444 223,90 грн. трьох процентів річних та 4 261 776,77 грн. інфляційних втрат за прострочення оплати поставленого обладнання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/8298/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/8298/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/8298/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8298/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 12.05.2021.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

І.М. Скрипка