РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2021Справа № 910/15248/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/15248/20

За позовом Фізичної особи-підприємця Сторожко Тетяни Миколаївни

до Дніпропетровської обласної ради

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Сансервіс" Криворізької міської ради

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Криворізька міська рада

про продовження строку дії договору

Учасники справи:

позивач: не з`явився;

відповідач: Прохоренко А.В.

третя особа-1: Німець Ю.О.;

третя особа-2: не з`явилася;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Сторожко Тетяна Миколаївна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Дніпропетровської обласної ради (далі - відповідач) про продовження строку дії договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у добровільному порядку відмовляється пролонговувати договір оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014 та не реагує на відповідні звернення позивача, відтак останній звернувся до суду з вимогами про продовження відповідного договору на строк до 26.09.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15248/20, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07.12.2020 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову та зауважує на тому, що на лист позивача від 30.06.2020 щодо пролонгації договору оренди нерухомого майна було надано відповідь, в якій вказано, що згідно рішення обласної ради №461-16/VII від 22.02.2019 юридичну особу Комунальне підприємство «Криворізька міська лікарня №1» Дніпропетровської обласної ради та закріплене за нею на праві оперативного управління майно передано до комунальної власності територіальної громади міста Кривий Ріг.

28.12.2020 через відділ діловодства суду від Комунального підприємства «Сансервіс» Криворізької міської ради надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки майно Комунального підприємства «Криворізька міська лікарня №1» передано територіальній громаді міста Кривого Рогу та визначено Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради балансоутримувачем майна, в тому числі, й об`єкту, що є предметом оренди. При цьому, в поданій заяві третя особа-1 просить визнати неповідомлення позивачем суду про наявність третьої особи, яка має бути залучена до участі у справі, зловживанням процесуальними правами та просить застосувати заходи процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу.

В судовому засіданні 02.02.2021 суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про встановлення учасникам справи строків для подання заяв по суті спору, залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради та відкладення підготовчого засідання на 16.02.2021.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Враховуючи те, що Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради є балансоутримувачем майна, яке є предметом договору оренди №3 від 27.10.2014, продовжити який просить позивач у даній справі, суд дійшов висновку про залучення вказаної особи до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі вплине на права та обов`язки даної особи.

В судовому засіданні 16.02.2021 суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 26.02.2021, у зв`язку з тим, що особа, яка з`явилася від імені позивача не надала суду належних доказів наявності у неї повноважень представляти інтереси позивача в суді у відповідності до приписів статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України та про відмову в задоволенні клопотання третьої особи-1 про застосування заходів процесуального примусу до позивача.

Згідно з частинами 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Тоді як, наведені Комунальним підприємством «Сансервіс» Криворізької міської ради твердження не можна визнати зловживанням процесуальними правами Фізичною особою-підприємцем Сторожко Тетяною Миколаївною в розумінні приписів статті 43 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення штрафу, передбаченого статтею 135 Господарського процесуального кодексу України.

25.02.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримує свої позовні вимоги та вказує на неправомірність дій відповідача, які виражені у передачі спірного нерухомого майна на баланс іншої особи під час дії договору оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014, оскільки це є розірванням договору в односторонньому порядку, що протирічить вимогам закону.

В судовому засіданні 26.02.2021, суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення у відповідності до приписів статті 50 Господарського процесуального кодексу України в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Криворізьку міську раду та відкладення підготовчого засідання.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Враховуючи те, що Криворізька міська рада згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана власником майна, що є предметом договору оренди №3 від 27.10.2014, продовжити який просить позивач у даній справі, суд дійшов висновку про залучення вказаної особи до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі вплине на права та обов`язки даної особи.

01.03.2021 через відділ діловодства суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує, що відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обов`язки за договором оренди, що спростовує доводи позивача про одностороннє розірвання договору. При цьому, відповідач посилається на те, що про зміну власника майна позивач був повідомлений належним чином та останній мав можливість у встановлений термін звернутися з пропозицією на продовження договору оренди до нового власника - Криворізької міської ради.

15.03.2021 через відділ діловодства суду надійшли пояснення, в яких позивач заперечує проти доводів відповідача про зміну власника майна та зауважує на їх неправомірності, оскільки передача спірного нерухомого майна на баланс іншої особи відбулась під час дії договору оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014, який був пролонгований на підставі рішення суду, що свідчить про одностороннє розірвання договору та протирічить вимогам закону. При цьому, в порядку статті 246 ГПК України просить постановити окрему ухвалу, оскільки у діяльності відповідача наявні порушення законодавства, оскільки останнім під час дії договору оренди, продовженого рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2019, здійснено передачу спірного нерухомого майна, а тому такі дії щодо невиконання судового рішення є підставою для застосування санкцій, передбачених статтею 382 Кримінального кодексу України.

17.03.2021 до відділу діловодства суду від третьої особи-1 надійшли пояснення стосовно зміни власника орендованого майна, у яких зазначило, що у зв`язку з прийняттям Дніпропетровською обласною радою рішення №461-16VІІ від 22.02.2019 відбулась зміна власника спірного орендованого майна - територіальної громади, що не припинило дію договірних відносин, а лише змінило коло його учасників, про що було повідомлено позивача шляхом направлення на його адресу листів Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради, Дніпропетровської обласної ради, КП "Сансервіс". При цьому, третя особа зауважує на тому, що статтею 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, який в силу приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону, підлягає застосуванню до даних правовідносин, встановлено новий порядок продовження строку дії договорів оренди, який позивачем не дотримано.

В судовому засіданні 22.03.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання про винесення окремої ухвали, та виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 13.04.2021.

Відповідно до частини 1 статті 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Частиною 11 статті 246 ГПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Аналіз положень наведеної статті ГПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Суд, в даному випадку, не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали, передбаченої статтею 246 ГПК України, зважаючи на те, що суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості самостійно встановити наявність або відсутність складу кримінального правопорушення в діях відповідача, передбаченого Кримінальним кодексом України.

В судовому засіданні 13.04.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення розгляду справи на 27.04.2021 у зв`язку з неявкою позивача.

19.04.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву від Криворізької міської ради, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Криворізька міська рада є учасником справи, а саме її залучено до участі у справі як третю особу-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а тому в силу приписів статті 168 Господарського кодексу України вона має право подавати пояснення щодо позову або відзиву, відтак поданий «відзив на позовну заяву» оцінюється судом як пояснення щодо позову.

Приписами частини 4 статті 168 ГПК України встановлено, що пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом.

В судовому засіданні 26.02.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про встановлення третій особі-2 строку для надання суду пояснень по суті спору протягом 5 днів з дня отримання копії позовної заяви. Як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення №834, до якого вкладено копію позовної заяви, третьою особою-2 отримано 03.03.2021, а тому строк подання пояснень по суті спору становив включно до 09.03.2021.

Втім, пояснення третьою особою-2 подані засобами поштового зв`язку 14.04.2021, про що свідчить відбиток поштового штемпелю, вже на стадії розгляду справи по суті без клопотання про продовження строку на їх подання, а тому не приймаються судом до розгляду, оскільки подані з порушенням строку їх подання, визначеного статтею 168 ГПК України.

26.04.2021 до відділу діловодства суду від третьої особи-1 надійшли додаткові пояснення щодо зміни власника орендованого майна.

Додаткові пояснення третьої особи-1 подані засобами поштового зв`язку 21.04.2021, про що свідчить відбиток поштового штемпелю вже на стадії розгляду справи по суті, а тому не приймаються судом до розгляду, оскільки подані з порушенням строку їх подання, визначеного статтею 168 ГПК України.

В судовому засіданні 27.04.2021 представники відповідача та третьої особи-1 проти позову заперечили, у задоволенні позовних вимог просили відмовити. Представник третьої особи-2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про його отримання.

Позивач також у судове засідання не з`явився, втім про розгляд даної справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення, які направлені судом на адреси позивача вказані ним у позовній заяві. Про обізнаність наявного судового провадження свідчить і подання ним заяв по суті спору, при цьому судом неодноразово відкладався розгляд справи з метою надання часу позивачу для реалізації ним свого права на належне представлення своїх інтересів шляхом самопредставництва або забезпечення участі належного представника під час розгляду даної справи, у відповідності до приписів статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України. Однак, своїм правом у встановленому законом порядку позивач не скористався.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України», сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що позивач і третя особа-2 були належним чином повідомлені про розгляд даної справи і не надали суду доказів наявності поважних причин неявки в судове засідання, суд керуючись приписами статті 202 Господарського процесуального кодексу України, на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 27.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, які приймали участь під час розгляду справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2014 року між Дніпропетровською обласною радою (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Сторожко Тетяною Миколаївною (далі - орендар) укладено договір оренди №3 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області (далі - договір оренди), відповідно до пункту 1.1 якого з метою ефективного використання комунального майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, далі - об`єкт оренди, для розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів.

Цей договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об`єктом оренди (п.1.2 договору оренди).

Пунктом 2.1 договору оренди визначено, що об`єктом оренди є: нерухоме майно (цілісний майновий комплекс, будівля, споруда, приміщення) загальною площею 322,5 кв. м, розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, 2, на 1 поверсі (ах) будинку, приміщення, споруди, яке знаходиться на балансі комунального закладу "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради.

Згідно 2.4 договору оренди об`єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області.

Умовами п. 3.1 договору оренди встановлено, що за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється згідно з чинним законодавством (розмір якої визначається за результатами конкурсу). Орендна плата за базовий місяць оренди, згідно з розрахунку орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1) становить 5500,00 грн (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Індекс інфляції визначається щомісячно Держкомстатом України.

Відповідно до п.11.1 договору, він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 27 жовтня 2014 року до 26 вересня 2017 року.

В подальшому, рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/321/18, яке набрало законної сили, задоволено позов Фізичної особи-підприємця Сторожко Тетяни Миколаївни до Дніпропетровської обласної ради та Комунального закладу "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради про пролонгацію договору оренди № 3 нерухомого майна від 27.10.2014. Пролонговано (продовжено) строк дії договору оренди №3 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області від 27.10.2014 між орендодавцем Дніпропетровською обласною радою та орендарем Фізичною особою-підприємцем Сторожко Тетяною Миколаївною, балансоутримувач Комунальний заклад "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради та продовжено на такий самий строк і на тих самих умовах.

Отже, у відповідності до рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі № 910/321/18 строк дії договору оренди було продовжено на 2 роки та 11 місяців, тобто до 26 серпня 2020 року.

У зв`язку зі спливом строку дії договору оренди, 22.06.2020 позивач звернувся до Дніпропетровської обласної ради із пропозицією на продовження договору оренди, яку відповідач отримав 30.06.2020, що підтверджується інформацією з веб-сайту оператора поштового зв`язку щодо відстеження поштового відправлення №151.

При цьому, позивач зазначає, що відповіді на свій лист не отримував, втім працівники Комунального підприємства "Сансервіс" Криворізької міської ради почали створювати перешкоди у користуванні орендованим приміщенням, в тому числі, шляхом припинення постачання електроенергії, про що було подано заяву від 22.06.2020 та заяву від 26.06.2020 до Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ Національної поліції у Дніпропетровській області.

Відтак, оскільки відповідач не визнає право на продовження дії договору оренди, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що спірне орендоване майно було передано у власність територіальної громади міста Кривого Рогу на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 22.02.2019 № 461-16/VII та за актом приймання-передачі юридичної особи - комунального підприємства "Криворізька міська лікарня № 1" Дніпропетровської обласної ради з майном зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу від 22.05.2019. Як зазначає відповідач, у відповідь на пропозицію позивача про продовження строку договору оренди він надіслав лист від 07.07.2020 №ВИХ-2496/0/2-20, у якому повідомив про передачу орендованого майна та запропонував позивачу звернутись до Криворізької міської ради для вирішення питання про продовження строку дії договору оренди.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено (ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України).

Згідно статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Разом з тим, статтею 761 ЦК України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи під час розгляду справи, що орендоване комунальне майно загальною площею 322,5 кв. м, розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі (колишня назва Орджонікідзе), 2, перебувало у комунальній власності Дніпропетровської обласної ради та обліковувалось на балансі комунального підприємства "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради.

За змістом статей 316 та 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено судом, на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 22.02.2019 №461-16/VII та рішення Криворізької міської ради від 27.02.2019 № 3582, за актом приймання-передачі юридичної особи від 22.05.2019 комунальне підприємство "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради та її майно передано зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу.

Згідно довідки станом на 01.04.2019, до передачі включено також і будівлю господарського корпусу за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, 2, інвентарний номер 101310021, 1962 року введення в експлуатацію.

Відповідно до статті 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ч.2 ст. 169 ЦК України).

Статтею 63 Господарського кодексу України визначено, що залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства, зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Частина 4 вищевказаної статті передбачає, що унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.

Згідно статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

При цьому, найменування комунального унітарного підприємства повинно містити слова "комунальне підприємство" та вказівку на орган місцевого самоврядування, до сфери управління якого входить дане підприємство.

Згідно відомостей, зазначених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який згідно приписів частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» створений з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру, найменування комунального підприємства "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради, у зв`язку з його передачею у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу, змінено на комунальне підприємство "Криворізька міська лікарня №1" Криворізької міської ради.

Отже, з 22.05.2019, тобто дати підписання акту приймання-передачі, комунальне підприємство "Криворізька міська лікарня №1" Дніпропетровської обласної ради, з закріпленим за ним майном, перейшло до сфери управління Криворізької міської ради.

При цьому, згідно Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно №246110133, що отримана на запит суду, право власності на комплекс будівель, який розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, 2, та до складу якого входить також спірна будівля господарського корпусу літера "С-1" площею 322,5 кв.м. зареєстроване за територіальною громадою м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради.

На підставі наказу Управління комунальної власності міста Виконкому Криворізької міської ради від 21.05.2020 № 81-ум, за актом приймання-передачі основних засобів від 29.05.2020, будівлю господарського корпуса "С-1" за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, 2, інвентарний номер 101310021, 1962 року побудови, було передано на балансовий облік Комунального підприємства "Сансервіс" Криворізької міської ради із закріпленням на праві господарського відання.

Таким чином, право власності на об`єкт оренди перейшло до територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради та зареєстроване за нею у встановленому законом порядку, а сам об`єкт оренди (нежитлове приміщення) передано на баланс Комунальному підприємству "Сансервіс" Криворізької міської ради із закріпленням за ним на праві господарського відання.

Частиною 2 статті 15 та частиною 1 статті 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 №2269-XII, який був чинний на час зміни власника об`єкта оренди, встановлено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди. Сторони можуть встановити в договорі оренди, що в разі відчуження власником об`єкта договір оренди припиняється. Передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно. В разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

За нормою ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Аналіз зазначених норм свідчить, що законодавство України гарантує незмінність прав орендаря у разі зміни власника орендованого майна, якщо інше не встановлено договором. Договір оренди у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність, як для нового власника, оскільки до нового власника переходять права та обов`язки орендодавця за законом, так і для орендаря.

Отже, якщо у договорі відсутня умова про те, що в разі відчуження власником об`єкта договір оренди припиняється, то у такому разі новий власник майна автоматично в силу закону набуває прав та обов`язків орендодавця за договором оренди, і такий договір для нього зберігає чинність, незалежно від того, укладали сторони додаткові угоди про зміну орендодавця чи ні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 904/8389/17.

У договорі оренди №3 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області від 27.10.2014 відсутня умова про те, що в разі відчуження власником об`єкта договір оренди припиняється.

Приймаючи до уваги викладене, виходячи з встановлених судом обставин та приписів ч. 1 ст. 770 ЦК України, ч. 2 ст.15, ч.1 ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 №2269-XII, який був чинний на дату укладення договору та передачі спірного майна у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу, суд дійшов висновку, що Дніпропетровська обласна рада не є орендодавцем спірного орендованого майна за договором оренди №3 від 27.10.2014 станом на час звернення із даним позовом, у зв`язку з передачею його до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу, а отже не може бути належним відповідачем у даному спорі.

Відповідно до вимог статті 14 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює диспозитивність господарського судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача чи частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінювати неналежного відповідача чи залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц; від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц; від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц; від 12.12.2018 у справах №570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі №233/1950/19.

Частинами 1-2 статті 48 ГПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, заміна неналежного відповідача та залучення співвідповідача, у відповідності до приписів господарського процесу, можлива лише за клопотанням позивача.

При цьому, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи закриття провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 та від 13.10.2020 №640/22013/18.

Позивач під час підготовчого провадження та після подання відповідачем відзиву на позов, у якому були повідомлені обставини переходу права власності на об`єкт оренди до іншої особи (Криворізької міської ради) своїм правом на заміну відповідача чи залучення співвідповідачів у справі шляхом подання відповідних клопотань у відповідності до статті 48 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

При цьому, суд зауважує, що 27.12.2019 набрав чинності та 01.02.2020 введений в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX (далі - Закон № 157-IX), який врегульовує майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

За змістом пункту другого Перехідних та прикінцевих положень Закону № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше:

набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Як було встановлено вище, у відповідності до рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі № 910/321/18 строк дії договору оренди було продовжено на 2 роки та 11 місяців, тобто до 26 серпня 2020 року, а отже в силу приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157-IX продовження дії спірного договору оренди №3 від 27.10.2014 здійснюється в порядку Закону № 157-IX.

За визначенням статті 1 Закону № 157-IX оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк; орендар - фізична або юридична особа, яка на підставі договору оренди бере майно у користування за плату на певний строк; орендодавець - юридична особа, яка на підставі договору оренди передає майно у користування за плату на певний строк;

Відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону орендодавцями, зокрема, є: в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

При цьому, частиною 8 статті 20 Закону № 157-IX також визначено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди, якщо інше не передбачено договором.

Частиною 1 статті 18 Закону № 157-IX передбачено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. За змістом частини 2 цієї статті, без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону № 157-IX договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування (абз. 2 ч. 4 ст. 18 Закону № 157-IX).

Частиною 9 статті 18 Закону № 157-IX встановлено, що після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.

Отже, Закон № 157-IX не передбачає автоматичної пролонгації договорів оренди державного та комунального майна, а встановлює певний порядок здійснення волевиявлення зі сторони, як орендаря так і орендодавця, доказів дотримання якого сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483, орендар, який має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо чинний орендар має заборгованість із сплати орендної плати, він не може звертатися із заявою про продовження договору оренду до моменту погашення ним такої заборгованості.

З огляду на викладене, позовні вимоги про продовження договору оренди до Дніпропетровської обласної ради, яка не є власником об`єкта оренди та не є його орендодавцем в силу закону станом на дату пред`явлення позову та розгляду справи в суді, задоволенню не підлягають, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач під час розгляду справи не спростував факт зміни власника спірного майна, як і не надав належних та допустимих доказів того, що спірне майно на час розгляду справи перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, а доводи позивача про те, що рішення Дніпропетровської обласної ради від 22.02.2019 № 461-16/VII та рішення Криворізької міської ради від 27.02.2019 № 3582 на підставі яких спірне майно передано до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу є незаконними, судом відхиляється, оскільки жодних доказів визнання вказаних рішень недійсними чи скасування у встановленому законом порядку позивач суду не надав.

Не приймає суд до уваги і доводи позивача про вчинення відповідачем дій, які підпадають під ознаки кримінально караного діяння, оскільки обвинувального вироку суду в кримінальному провадженні, в якому б були встановлені наведені позивачем факти, до матеріалів справи не долучено. При цьому, суд зауважує, що завданням господарського судочинства є вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, а не встановлення наявності чи відсутності в діях особи складу злочину.

Не обґрунтованими є і доводи позивача про те, що передача спірного нерухомого майна іншій особі свідчить про одностороннє розірвання договору, оскільки, як вже зазначалося судом, договір оренди у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність як для нового власника, оскільки новий власник майна автоматично в силу закону набуває прав та обов`язків орендодавця за договором оренди, так і для орендаря. З укладенням договору оренди, право власності обмежується лише в частині права користуватись тим майном, яке він передав в оренду іншій особі, однак власник не позбавляється права на розпорядження цим майном, яке ним здійснюється на свій розсуд у відповідності до закону.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, у поясненнях по суті спору третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, просить суд покласти на позивача витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Частиною 13 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позаяк, третя особа-1 у підтвердження розміру витрат на правову допомогу не надала суду жодного доказу, як і не заявила у відповідності до приписів частини 8 статті 129 ГПК України до закінчення судових дебатів про подання таких доказів після ухвалення рішення суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення витрат на правничу допомогу третьої особи-1 на позивача з підстав їх недоведеності.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 11, 13, 14, 16, 73, 74, 76-80, 91, 123, 126, 129, 202, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Сторожко Тетяни Миколаївни до Дніпропетровської обласної ради про продовження строку дії договору відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 11.05.2021.

Суддя Т.В. Васильченко