РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2021Справа № 904/207/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 85 104, 00 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Лопатнікова А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Марчук Валерій Костянтинович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі-відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 85 104, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі № 904/207/21 направлено матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 85 104, 00 грн за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

09.02.2021 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича надійшли до Господарського суду міста Києва та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд судді Щербакова С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича залишено без руху. Встановлено Фізичній особі-підприємцю Марчуку Валерію Костянтиновичу строк для усунення недоліків позовної заяви.

05.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку - 01.03.2021).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 08.04.2021. Зокрема, клопотання Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича про витребування доказів - задоволено. Зобов`язано відповідача надати суду у строк до 06.04.2021 належним чином засвідчені читабельні копії заяви про відкриття Фізичній особі-підприємцю Марчук Валерію Костянтиновичу поточного рахунку від 03.03.2011 та договір поруки від 11.08.2015 № 10221ROТ0S05К.

19.03.2021 від Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (надіслане на електронну пошту суду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Марчук Валерію Костянтиновичу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні у справі №904/207/21, призначеного на 08.04.2021, у режимі відеоконференції.

06.04.2021 до суду надійшло клопотання позивача (надіслане на електронну пошту суду), в якому позивач просить суд витребувати у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 24.10.2014 по 04.05.2016, а також просить суд розгляд справи проводити без участі представника позивача.

07.04.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не надано жодних доказів в обгрунтування настання обставин порушення прав позивача діями або бездіяльністю відповідача щодо утримання останнім з рахунку позивача № НОМЕР_1 коштів у розмірі 85 104, 00 грн за період з 24.10.2014-28.01.2016. Крім того, відповідач надав документи на виконання вимог ухвали суду від 10.03.2021.

У судовому засіданні 08.04.2021, розглянувши подане позивачем клопотання про витребування доказів, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Проте, суд зазначає, що позивачем у поданому до суду клопотанні всупереч приписам ст. 81 Господарського процесуального кодексу України не наведено причини неможливості отримати виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 24.10.2014 по 04.05.2016 самостійно, як і не зазначено заходи, які позивач вжив для отримання цього доказу самостійно, враховуючи що зазначений рахунок належить позивачу, він є клієнтом АТ Комерційний банк "Приватбанк" та, відповідно, не обмежений самостійно отримати виписку по рахунку.

Також, у судовому засіданні 08.04.2021 відкладено розгляд справи на 29.04.2021.

У цьому судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак у поданому до суду 06.04.2021 клопотанні просив суд розгляд справи проводити без участі представника позивача.

Приймаючи до уваги, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників позивача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 29.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.03.2011 Фізичною особою - підприємцем Марчуком Валерієм Костянтиновичем підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підпису.

Відповідно до змісту даної заяви, з її підписанням Фізична особа - підприємець Марчук Валерій Костянтинович погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом з заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 03.03.2011, та взяв на себе зобов`язання виконувати умови цього договору.

Відповідно до умов договору Фізичній особі - підприємцю Марчуку Валерію Костянтиновичу був встановлений кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_2 , в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг (Умови).

Крім того, 11.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Фінансист", як поручителем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", як кредитором, був укладений договір поруки №10221ROT0S05K, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання зобов`язань Фізичною особою - підприємцем Марчуком Валерієм Костянтиновичем своїх обов`язків за договором №б/н від 03.03.2011, р/р НОМЕР_2.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов договору банківського обслуговування б/н від 03.03.2011 щодо повернення кредиту, сплати процентів і комісії за користування кредитом, а також, неналежним виконанням ТОВ "Приват-Фінансист" умов договору поруки №10221ROT0S05K від 11.08.15 в частині виконання зобов`язання забезпеченого порукою, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (перейменоване на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТ - ФІНАНСИСТ" (відповідач-1) та Фізичної особи - підприємця Марчук Валерія Костянтиновича (відповідач-2) про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 67 917,58 грн., з яких: 35 800,00 грн. - заборгованість за кредитом, 24 050,03 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6 778,75 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1 288,80 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2019 у справі № 904/8718/16, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2019 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-Фінансист" та Фізичної особи - підприємця Марчук Валерія Костянтиновича на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 35 800,00 грн. - заборгованість за кредитом. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Фізичної особи - підприємця Марчук Валерія Костянтиновича на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 363,18 грн. витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-Фінансист" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 363,18 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2019 у справі № 904/8718/16, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Проте, як зазначає позивач, відповідачем у період з 24.10.2014 по 28.01.2016 було самостійно утримано кошти з рахунків позивача у загальному розмірі 85 104, 00 грн без достатньої правової підстави.

Позивач також зазначає, що про вказану обставину він наголошував в апеляційній скарзі на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2019 у справі № 904/8718/16, проте Центральним апеляційним господарським судом у постанові від 15.11.2019 було вказано, що питання неправомірності утримання (стягнення, списання, отримання) коштів у сумі 85 104,00 грн. не є предметом спору у цій справі та підлягає розгляду в окремому позові, який (як зустрічний) не був поданий у встановленому порядку.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про визнання наказу від 21.11.2019 у справі № 904/8718/16 таким, що не підлягає виконанню.

В обгрунтування вказаної заяви, позивач посилався на те, що 06.12.2019 ФОП Марчук В.К. звернувся до АТ КБ "Приватбанк" із вимогою про повернення йому коштів у розмірі 48 577, 64 грн. Однак, у зв`язку з тим, що вказана вимога задоволена не була, ФОП Марчук В.К. скерував на адресу банку заяву про залік зустрічних однорідних вимог на суму 36 526, 36 грн., які були присуджені до стягнення у справі № 904/8718/16, що свідчить на його думку про відсутність заборгованості перед банком та є підставою для визнання наказів такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі № 904/8718/16 в задоволені заяви Фізичної особи - підприємця Марчука Валерія Костянтиновича про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Зокрема, судом в ухвалі у справі № 904/8718/16 зазначено, що наявність спору між сторонами з приводу суми, на яку ФОП Марчуком В.К. проведено залік зустрічних позовних вимог, без вирішення такого спору в порядку позовного провадження виключає можливість задоволення заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що грошові кошти у розмірі 85 104, 00 грн є спірними, утриманими з рахунків позивача та зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу.

Так, 05.01.2021 позивач звертався до відповідача з вимогою б/н від 05.01.2021, в якій просив відповідача повернути кошти ФОП Марчук В.К. у розмірі 85 104, 00 грн, які були отримані АТ КБ «Приватбанк» без достатньої правової підстави протягом наступних семи днів, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Предметом заявленого позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення з останнього 85 104, 00 безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачем у період з 24.10.2014 по 28.01.2016 було самостійно утримано кошти з рахунків позивача у загальному розмірі 85 104, 00 грн без достатньої правової підстави.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Проте, суд зазначає, що позивачем всупереч вищенаведеним нормам процесуального законодавства не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження списання відповідачем у період з 24.10.2014 по 28.01.2016 з рахунків позивача грошових коштів у розмірі 85 104, 00 грн, відповідні банківські виписки тощо, як і не надано доказів наявності у позивача відкритих інших рахунків, окрім рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ "Приватбанк".

В свою чергу, позивачем було подано до суду клопотання, в якому позивач просив суд витребувати у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 24.10.2014 по 04.05.2016.

Проте, судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки позивачем у поданому до суду клопотанні не було наведено причини неможливості самостійно отримати виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 24.10.2014 по 04.05.2016, як і не зазначено заходи, які вжив позивач для отримання цього доказу, враховуючи що зазначений рахунок належить позивачу, він є клієнтом АТ Комерційний банк "Приватбанк" та, відповідно, не обмежений самостійно отримати виписку по рахунку.

В той же, відповідачем було надано до суду довідку № D6VCSU7RE6NTBTDM від 09.04.2021, відповідно до якого АТ КБ "Приватбанк" повідомляє, що ФОП Марчук Валерій Костянтинович не має у АТ КБ "Приватбанк" рахунку № НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що й унормовано в положеннях статей 4 - 5 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 у справі № 5-249кс15.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження списання відповідачем у період з 24.10.2014 по 28.01.2016 з рахунків позивача грошових коштів у розмірі 85 104, 00 грн, відповідно суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 85 104, 00 грн.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Марчук Валерія Костянтиновича до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 85 104, 00 грн. не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Так, п`ятиденний строк для складання повного рішення суду у даній справі припадає на 04.05.2021, проте враховуючи що відповідно до ст. 73 Кодексу законів про працю України, 01.05.2021 та 09.05.2021 є святковими днями, а 02.05.2021 Великдень, у зв`язку з чим субота і неділя 1 і 2 травня перенесено на понеділок і вівторок 3 і 4 травня, а вихідний день у неділю - 9 травня на понеділок - 10 травня, а також приймаючи до уваги, що суддя Щербаков С.О. у період з 05.05.2021-07.05.2021 перебував у відпустці, повний текст рішення складено 11.05.2021.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 11.05.2021.

Суддя С. О. Щербаков