РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2021Справа № 910/1940/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод універсальних машин»

про стягнення 11415,48 грн

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод універсальних машин» про стягнення 11415,48 грн.

Обґрунтовуючи позовні позивач зазначає, що відповідачем порушено умови усної домовленості з позивачем, в частині оплати за поставлений товару відповідно до видаткової накладної №К-12/05/01 від 05.12.2019, у зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 10608 грн. Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 366,19 грн та інфляційні втрати у розмірі 441,29 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

22.02.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивачем на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.03.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо заявлених позовних вимог, оскільки 19.01.2021 ТОВ «Завод універсальних машин» було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 10608 грн за поставлений товар, згідно рахунку на оплату №12/04/02 від 04.12.2019, що підтверджується платіжним дорученням №843 від 19.01.2021. Також відповідач зазначає, що ним 05.03.2021 було додатково сплачено суму інфляційних втрат у розмірі 807,48, що підтверджується платіжним дорученням №1116 від 05.03.2021. Так, позивач вказує на та те, що обов`язок відповідача перед позивачем за Договором поставки виконано в повному обсязі, що свідчить про відсутність факту порушення права позивача та відсутність необхідності його захисту в судовому порядку.

19.03.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що відповідачем було сплачено суму основної заборгованості за поставлений товар за Договором поставки у розмірі 10608 грн, відповідно до платіжного доручення №843 від 19.01.2021, а також було сплачено 807,48 грн відповідно до платіжного доручення №843 від 05.03.2021, що складається з 3% у розмірі 366,19 грн та інфляційних втрат у розмірі 441,29 грн, у зв`язку з чим, позивач просить суд повернути суму сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн.

30.03.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла аналогічна за змістом заява в якій останній просить суд закрити провадження у справі №910/1940/21 у зв`язку з відсутністю предмету спору та задовольнити клопотання про повернення судового збору сплаченого за подання позовної заяви.

Розглянувши вищезазначену заяву суд відмовляє у задоволенні заяви про закриття провадження та повернення суми судового збору з огляду на наступне.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплати суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань.

Тобто закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання усних домовленостей відповідно до видаткової накладної №К-12/05/01 від 05.12.2019 на суму 10608 грн позивачем було поставлено, а відповідачем отримано без будь-яких зауважень щодо асортименту, кількості та якості обумовлений між сторонами товар.

Як зазначає позивач, виставлений рахунок-фактура №К-12/04/02 від 04.12.2019 на суму 10608 грн за поставлений відповідно до вищезазначеної видаткової накладної відповідачем не було оплачено, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у суму 10608 грн.

30.12.2020 листом №122920/02 від 29.12.2020 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію, в якій ТОВ «МІК» зазначило про наявність заборгованість за поставлений товар у розмірі 10608 грн та просило відповідача погасити наявну заборгованість у встановлений чинним законодавством строк.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 689 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної №К-12/05/01 від 05.12.2019 позивачем було поставлено, а відповідачем було прийнято відповідний товар на загальну суму 10608 грн. Окрім того, відповідач під час розгляду справи не заперечував, щодо факту отримання товару за вищезазначеною видатковою накладною.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки сторонами не було узгоджено строк оплати товару, така оплата мала бути здійснена відповідачем після спливу семиденного строку від дня пред`явлення позивачем вимоги про оплату товару в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.12.2020 позивач листом №122920/02 від 29.12.2020 направив на адресу відповідача претензію відповідно до змісту якої просив останнього погасити заборгованість у розмірі 10608 грн за поставлений товар.

Суд зазначає, що під час розгляду справи, разом із відзивом на позовну заяву відповідачем було подано до суду копію платіжного доручення №843 від 19.01.2021 на суму 10608 грн у графі призначення платежу зазначено: «оплата матеріалів згідно рахунку 12/04/01 від 04.12.2019.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд зазначає, що поставлений позивачем товар відповідно до видаткової накладної №К-12/05/01 від 05.12.2019 було оплачено відповідачем у повному обсязі, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією платіжного доручення №843 від 19.01.2021 у строк встановлений ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за поставлений товар.

Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є похідними вимогами від стягнення заборгованості, суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що під час розгляду справи судом не встановлено факту порушення прав позивача з боку відповідача.

Окрім того, суд зазначає, що заява позивача про закриття провадження у справі №910/1940/21 не підлягає задоволенню, оскільки на момент звернення ТОВ «МІК» із відповідною позовною заявою б/н від 29.01.2021 відповідачем було сплачено поставлений товар позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. У зв`язку з чим, суд зазначає, що на момент звернення позивача із даним позовом були відсутні підстави з якими ТОВ «МІК» пов`язує порушення своїх прав, а тому і відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, а тому зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 17.05.2021.

Суддя Я.В. Маринченко