РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2021Справа № 910/14482/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання О.О. Зарудньої, розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Веремейчика Вадима Степановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Акціонерного товариства"Креді Агріколь Банк" (01024, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 42/4; ідентифікаційний код 14361575)

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

позивач: Веремейчик В.С.

від позивача: Вінцюк Ю.Б.

від відповідача: Змієвський О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Веремейчик Вадим Степанович з позовом до Акціонерного товариства"Креді Агріколь Банк", в якому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 049/21/08 від 30.05.2008, підписаний від імені суб`єкта підприємницької діяльності Веремейчика Вадима Степановича та Акціонерного товариства "Індустріально-експортного банку".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 11.11.2020.

27.10.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

03.11.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

09.11.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 11.11.2020, яке відбувалося за допомогою програми Microsoft Teams судом було оголошено перерву до 09.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2020 задоволено клопотання Веремейчика Вадима Степановича про витребування доказів та відповідно витребувано у ГУ НП у Волинській області (слідчий Грудецький П.А.) копії матеріалів слідства кримінальної справи № 30-025-11, яка порушена за ч. 4 ст. 190, ч. 1, 3 ст. 358 Кримінального кодексу України по факту заволодіння обману коштами АТ "Індекс-Банк", що видавалися у вигляді кредиту по підроблених документах, оформлених на Веремейчика В.С. та витребувано у Господарського суду Волинської області матеріали судової справи № 5004/1856/11 щодо стягнення боргу з ФОП Веремейчика В.С. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 27.01.2021.

28.12.2020 до Господарського суду міста Києва на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2020 надійшли матеріали судової справи № 5004/1856/11 Господарського суду Волинської області.

15.01.2021 до Господарського суду міста Києва на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2020 надійшли копії матеріалів слідства кримінальної справи № 30-025-11 з НП у Волинській області.

У підготовчому засіданні 27.01.2021 судом оголошено перерву до 10.02.2021.

10.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.03.2021.

У судовому засіданні 17.03.2021 оголошено перерву до 14.04.2021.

У судовому засіданні 14.04.2021, яке проходило в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд про їх задоволення.

Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 14.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.05.2008 між Акціонерним товариством "Індустріально-Експортний Банк" (далі - Банк) (нове найменування Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк") та фізичною особою-підприємцем Веремейчиком Вадимом Степановичем (далі - позичальник) був укладений кредитний договір № 049/21/08 за умовами якого Банк відкриває позичальнику відзивну віднову вальну кредитну лінію у розмірі 449 000, 00 грн, в рамках якої Банк надає позичальнику кредит. Кожне надання суми кредиту в межах кредитної лінії супроводжується клопотанням про її надання в рамках цього договору.

Строк функціонування кредитної лінії: з 30.05.2008 по 29.05.2009 (п. 1.2. договору).

Відсоткова ставка: 18% річних (п. 1.4. договору).

Пунктом 2.2. договору передбачено надання позичальнику кредиту при наявності у Банка вільних коштів та письмового запиту про його надання та при виконанні позичальником умов згідно п. 1.3. та 3.1. даного договору. Кредит може бути наданий наступними шляхами: шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку за реквізитами контрактів та/або договорів, які надані позичальником; шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника в національній валюті № НОМЕР_2 в філії "Волинська дирекція" АТ "Індекс-Банк", МФО 303633 в межах суми, вказаної в п. 1.1. цього договору.

У зв`язку з надходженням 23.09.2008 від позичальника клопотання № 1 про збільшення ліміту кредитної лінії згідно діючого кредитного договору, 29.09.2008 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої кредитна лінія була встановлена у розмірі 1 455 000, 00 грн. Окрім того, було збільшено відсоткову ставку - в розмірі 22,0 % річних.

13.09.2012 рішенням Господарського суду Волинської області у справі № 5004/1859/11 частково задоволено позов ПАТ "Креді Агріколь Банк". Стягнуто з фізичної особи-підприємця Веремейчика Вадима Степановича на користь ПАТ "Креді Агріколь Банк" 1 455 000 грн. простроченої заборгованості по тілу кредиту, 27 186, 58 грн. відсотків за користування кредитом, 793 238, 46 грн. заборгованості по сплаті відсотків, 171 519, 79 грн. пені, а всього 2 446 944, 83 грн., 23 985, 42 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 221, 98 грн. в повернення витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Як про це зазначає позивач, про чинність кредитного договору та відповідно наявність заборгованості по спірному договорі він дізнався 22.08.2020, коли в сервісному центі надали інформацію про наявність боргу та повідомили про накладення арешту на майно. Рішення Господарського суду Волинської області у справі № 5004/1859/11 від 13.09.2012 Веремейчик В.С. не отримував.

Разом з тим, позивач вказує, що ні як фізична особа, ні як підприємець, ніяких кредитних договорів, договорів застави та інших фінансових документів з відповідачем не укладав, кредитних коштів не отримував та не використовував, а дізнався про існування вищезазначених договорів в травні 2011 року, коли був викликаний в Управління по боротьбі з організованою злочинністю у Волинській області для допиту в якості свідка по кримінальній справі № 30-025-11.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом, позивач в якості підстав з якими обумовлює можливість задоволення позовних вимог, вказує що кредитний договір № 049/21/08 від 30.05.2008 укладено в порушення ч. 2, 3 та 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, що на переконання позивача є підставою згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України для визнання його недійсним.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог з наступних обставин:

- твердження позивача щодо необізнаності про наявність судового рішення Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 у справі № 5004/1859/11 не відповідають дійсності;

- доводи позивача про те, що останній, ні як фізична особа, ні як підприємець ніяких кредитних договорів, договорів застави та інших фінансових документів з АТ "Креді Агріколь Банк" не укладав, кредитних коштів не отримував та не використовував, не заслуговують на увагу;

- відсутні докази того, що позивач не підписував кредитний договір № 049/21/08 від 30.05.2008, додаткову угоду до кредитного договору № 1 від 29.09.2008, платіжне вручення № 1 від 30.05.2008 та платіжне доручення № 1 від 29.09.2008.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд відзначає, що надання відповідачем кредитних коштів та отримання їх позивачем встановлений рішенням Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 у справі № 5004/1856/11.

Зокрема, означеним рішенням суду встановлені наступні обставини:

"Судом встановлено, що зазначену угоду було підписано та скріплено печатками: з боку кредитора заступником директора по роботі з приватними особами та малим і середнім бізнесом Волинської дирекції АТ "Індустріально-експортний банк" В.Ю. Басок та особисто підприємцем Веремейчиком В.С. з боку позичальника.

29 вересня 2008 року на підставі письмової заяви підприємця Веремейчик В.С. від 23.09.2008 № 1 про збільшення ліміту кредитної лінії, котрою останній одночасно гарантував погашення кредиту та сплату відсотків за користування коштами, між зазначеними сторонами було підписано додатковий договір №1 до кредитного договору від 30.05.2008.

Підписання угоди підприємцем-відповідачем не заперечується та визнається останнім, що також вбачається із наданого у відповідь на запит господарського суду № 5004/1856/11/1228/12 від 09.07.2012 інформаційного листа № 12/6-1658 від 16.08.2012 за підписом старшого слідчого Слідчого управління УМВС України у Волинській області Грудецького П.А. та долученого до нього протоколу допиту свідка від 23.05.2011.

Так у відповідності до зазначеного протоколу на запитання "Вам пред`являються копії документів, що стосуються оформлення на Ваше прізвище кредиту в сумі 449 000 грн., чи підписувались Вами вказані документи?" підприємцем Веремейчиком В.С. було надано наступну відповідь: "Оглянувши пред`явлені мені документи можу стверджувати, що на копіях кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, договору застави засобів № 049/21/08 від 30.05.2008, додаткової угоди № 1 від 29.09.2008, платіжного доручення № 1 від 29.05.2008, картці із зразками підписів, загальної інформації про позичальника, заяві від 23.09.2008 стоять мої підписи…".

Розділом 1 кредитного договору від 30.05.2008 було визначено, що банк відкриває позичальнику відзивну відновлювальну кредитну лінію в певному розмірі (449 000 грн. з 30.05.2008р. та 1 455 000 грн. з 29.09.2008) строком з 30.05.2008 по 29.05.2009 з відсотковою ставкою 18,0% річних (з 30.05.2008) та 22,0% річних з 29.09.2008 для поповнення обігових коштів.

Пунктом 2.2 кредитного договору визначено, що кредит надавався підприємцю-відповідачу шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку за реквізитами контрактів, які надавались відповідачем, що підтверджується платіжними дорученнями № 1 від 30.05.2008 на суму 449 000 грн. та №1 від 29.09.2008 на суму 1 161 000 грн.

Судом встановлено, що одержання підприємцем Веремейчиком В.С. кредиту у визначеному за кредитним договором № 049/21/08 від 30.05.2008 розмірі, використання коштів суб`єктом підприємницької діяльності підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи документами, зокрема, платіжними дорученнями № 1 від 30.05.2008 на суму 449 000 грн. та № 1 від 29.09.2008 на суму 1 161 000 грн., випискою кредитної установи по позичковому рахунку № НОМЕР_3

Судом встановлено, що боржником прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконано, що призвело до виникнення заборгованості, загальна сума якої станом на дату розгляду справи в суді складає 1 455 000 грн.

Поруч з цим судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань підприємця Веремейчиком В.С., які виникають з умов кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008 з додатковою угодою № 1 від 29.09.2008 до нього, між кредитором - акціонерним товариством "Індустріально-експортний банк" (на даний час публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк") та боржником - приватним підприємством "Торговий дім Провіант" та поручителями - фізичною особою-підприємцем підприємцем Веремейчиком В.С. було укладено договір застави основних засобів за № 049/21/08з2 від 29.09.2008 з додатком №1.

За умовами зазначеного договору застави підприємцем Веремейчиком В.С. в якості забезпечення своїх зобов`язань за кредитним договором № 049/21/08 від 30.05.2008 було передано, а кредитною установою-позивачем прийнято в заставу основні засоби, а саме: сушильний комплекс типу PAVAN TIPO ECOSYSTEM 12 MODULI 16 -1 шт. та ємкості для зберігання зернових - 40 шт.

Укладення між сторонами зазначеного договору застави, на думку суду, виступає ще одним свідченням того, що між сторонами було укладено договір кредитування, а також того, що фактично відбулось виконання цього договору кредитором та прийняття умов кредитної угоди підприємцем-боржником.

В даному випадку доказом наявності волевиявлення сторін, зокрема, підприємця Веремейчика В.С. при підписанні кредитної угоди від 30.05.2008 № 049/21/08 з додатковою угодою № 1 від 29.09.2008, а також договору застави основних засобів № 049/21/08з2 від 29.09.2008 з додатком №1 є наявність особистого підпису підприємця та відтиску печатки суб`єкта господарювання на зазначених договорах.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з огляду на приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, рішенням суду у справі № 5004/1856/11 (яке у свою чергу набрало законної сила та Веремейчиком В.С. не оскаржувалось), встановлено факт надання відповідачем кредитних коштів та отримання їх позивачем, в розмірі визначеному кредитним договором № 049/21/08 від 30.05.2008 з урахуванням додаткової угоди до кредитного договору № 1 від 29.09.2008, то за таких підстав, дані обставини не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи.

Що стосується доводів позивача щодо необізнаності останнього про наявність судового рішення від 13.09.2012 у справі № 5004/1856/11 про стягнення з Веремейчика В.С. на користь Банку заборгованості за кредитним договором № 049/21/08, то такі твердження відхиляються судом з наступних підстав.

В рамках розгляду даної справи, для встановлення об`єктивної істини, що мають значення для правильного вирішення спору, судом було витребувано в Господарського суду Волинської області справу № 5004/1856/11.

Із матеріалів даної справи, судом встановлено, що 30.09.2011 Веремейчиком В.С. були подані заперечення проти позову по справі № 5004/1856/11 (датовані 29.09.2011).

Крім того, особисту явку Веремейчика В.С. також відображено у протоколі судового засідання від 03.10.2011. Також, вбачається з ухвали Господарського суду Волинської області від 03.10.2011 у справі № 5004/1856/11 (№ в ЄДРСР18496522), що Веремейчик В.С. особисто брав участь у судовому засіданні.

Таким чином, суд вказує, що позивачу було достеменно відомо, про наявність кредиторських вимог Банку, про наявність судового провадження у господарській справі, проте, Веремейчик В.С. самоусунувся від участі у справі і добровільно відмовився від прав, наданих стороні у судовій справі (зокрема, на доведення протилежної позиції та спростування доводів заявлених Банком щодо кредиторських вимог).

Що стосується доводів позивача про неотримання ним рішення Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 у справі № 5004/1856/11, то суд відзначає наступне.

Станом та час порушення провадження Господарським судом Волинської області у справі № 5004/1856/11 (20.09.2011), місцезнаходження фізичної особи-підприємця Веремейчик Вадима Степановича було: АДРЕСА_2 .

Як зазначено в рішенні Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 у справі № 5004/1856/11 (№ в ЄДРСР 25974624), на електронний запит суду від 29.08.2012 № 14565991 спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджена адреса місцезнаходження фізичної особи-підприємця Веремейчик Вадима Степановича: АДРЕСА_2 .

Жодних звернень, повідомлень, заяв, клопотань щодо зміни місцезнаходження фізичної особи-підприємця Веремейчик Вадима Степановича, адреси для листування, тощо до Господарського суду Волинської області не надходило.

Крім того, суд зазначає, що доказів направлення такої інформації позивачем не надано.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (https://usr.miniust.qov.ua/content/free-search), місцезнаходження фізичної особи-підприємця Веремейчик Вадима Степановича за адресою АДРЕСА_2 залишалось без змін до моменту припинення підприємницької діяльності (10.11.2015).

Отже, суд вказує, оскільки, в даному випадку позивачем не було вжито заходів щодо внесення змін в ЄДРПОУ щодо власного місцезнаходження, як не вжито жодних заходів щодо повідомлення Господарського суду Волинської області щодо зміни адреси для листування, посилання є безпідставним та не приймаються судом до уваги.

Що стосується доводів позивача щодо того, що ним ні як фізичною особою, ні як підприємець ніяких кредитних договорів, договорів застави та інших фінансових документів з відповідачем не убуло укладено, кредитні кошти не були отримана та відповідно ви використовувались, то суд вказує наступне.

Згідно висновку експерта від 25.10.2011 в межах кримінальної справи № 30-025-11, на який у свою чергу посилається позивач, встановлено лише факт підписання іншою особою, а не позивачем, наступних документів: анкети-заявки на отримання кредиту та додатку № 1 до анкети заявки на видачу кредиту.

У вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.06.2013 у справі № 0308/11530/12 (провадження № 1/161/31/13) про особу Веремейчика B.C. взагалі не згадується, ані, як свідка, ані, як потерпілого або ж іншим чином.

Разом з тим, суд звертає увагу, що процесуальні документи кримінальної справи № 30-0258-11 були витребувані та досліджені Господарським судом Волинської області в ході розгляду справи № 5004/1856/11.

Таким чином, посилання позивача на вирок Луцького міськрайонного суду від 05.06.2013 у справі № 0308/11530/12, як на одну із підстав визнання недійсним кредитного договору № 049/21/08 є безпідставним, адже, вироком у кримінальній справі № 0308/11530/12 не встановлено факту підробки саме кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008.

При тому, факт підробки окремих документів, за якими Банк прийняв рішення про надання кредиту, не спростовує самого факту укладення кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008.

Водночас, суд звертає увагу не те, що докази того, що позивач не підписував кредитний договір № 049/21/08 від 03.05.2008, додаткову угоду до кредитного договору № 1 від 29.09.2008, платіжне вручення № 1 від 30.05.2008 та платіжне доручення №1 від 29.09.2008 відсутні.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.06.2013 у справі № 0308/11530/12 (провадження № 1/161/31/13) не встановлено факт підробки кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008 та платіжних документів за цим договором.

Разом з тим, суд зазначає, що в рішенні Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 у справі № 5004/1856/11, судом було відхилено аналогічні посилання позивача і встановлено обставини, що підтверджують укладення та чинність кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, укладеного між позивачем та відповідачем.

Відповідно до п. 30.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів", переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Таким чином, з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 або позичковий рахунок позивача № НОМЕР_3 такі грошові кошти перейшли в його розпорядження, а, отже, кредит вважається наданим.

Крім того, суд звертає увагу, що із наявного в матеріалах справи протоколу допита свідка від 23.05.2011, на який у свою чергу також посилається позивач, вбачається, що Веремейчиком В.С. визнано факт підписання ним кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, договору застави засобів № 049/21/08 від 30.05.2008, переліку основних засобів, що передаються в заставу, договору № 426-р від 30.05.2008, додаткової угоди № 1 від 29.09.2008, платіжного доручення № 1 від 29.05.2008, картці зі зразками підписів, загальної інформації про позичальника, заяви від 23.09.2008.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - обсяг дієздатності сторін кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008 було встановлено в момент його укладання, доказів протилежного позивачем не подано.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, позивачем у свою чергу не доведено, що під час підписання кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, додаткової угоди № 1 від 29.09.2008, платіжного доручення № 1 від 30.05.2008, та платіжного доручення № 1 від 29.09.2008, він не керував та не усвідомлював своїх дій.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - кредитний договір № 049/21/08 від 30.05.2008 відповідно вчинений у письмовій формі у відповідності до ст. 1055 Цивільного кодексу України.

Згідно з частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, виходячи із викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсним кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008 не доведено наявності підстав з посиланнями на вірогідні засоби доказування щодо недійсності спірного договору.

За таких підстав, наведені позивачем обставини з якими останній обумовлює можливість визнання спірного договору недійсним, враховуючи положення ст. 203 Цивільного кодексу України, не мають своїм наслідком визнання такого договору недійсним, оскільки, позивач не довів, а суд не встановив обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання такого договору недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту, або ж звернення позивача до суду спрямоване на запобігання правопорушення.

У позовній заяві позивач зазначає, цитата:

"Чітко про порушення свого права я дізнався 22.08.2020, коли в сервісному центрі мені повідомили про арешт мого майна і згодом вже 01.09.2020, коли моя адвокат ознайомилась з рішенням Господарського суду Волинської області від 13.09.2012 про стягнення з мене 2 446 944, 83 грн до цього часу я не знав (не відчував) про порушення будь-яких моїх прав.

Саме це рішення суду було тим початковим елементом, який на сьогоднішній день як "сніжний ком" створив таку проблему".

Втім, суд звертає увагу позивача, що ще в 2011 році, при допиті Веремейчика B.C. , як свідка по кримінальній справі № 30-025-11, останній, був обізнаний про наявність кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, адже, під час допиту визнав факт його укладення, також був обізнаний й про наявність у провадженні Господарського суду Волинської області справи № 5004/1856/11 про стягнення з нього заборгованості за даним кредитним договором, оскільки, як було встановлено судом вище, був особисто присутній в судовому засіданні, втім, фактично з 2011 року, Веремейчиком B.C. було обрано позицію очікування, та відповідно перекладено "обов`язок захисту" спочатку на правоохоронні органи, а згодом й на суд.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Розділом 2 Конституції України, гарантовані права та свободи, разом з тим, закраплені обов`язки людини і громадянина.

При тому, за приписами статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відтак, суд вказує, що так, дійсно держава, зокрема в особі, як правоохоронних, так і судових органів, повинна захищати своїх громадян, водночас, й громадяни такої держави мають бути свідомими, оскільки, як закріплено Конституцією України, ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинних наказів чи розпоряджень, а у свою чергу, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що законодавець визначає початок перебігу строку позовної давності не з моменту фактичної обізнаності, а з моменту об`єктивної можливості споживача дізнатися про порушення його прав, тобто, з моменту укладення кредитного договору (30.05.2008) тож виходячи із викладеного, Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" вважає, що позивачем пред`явлено позовну заяву за межами строку позовної давності, а посилання на необізнаність - спростовуються фактичними обставинами.

Крім того, відповідач також посилається, на те, що сам позивач стверджує, що про існування кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008, він дізнався ще в травні 2011 року, тож відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим, просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року)

Отже, оскільки, за наслідками розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то за таких обставин, суд не вбачає необхідності для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності заявлених відповідачем.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Веремейчика Вадима Степановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства"Креді Агріколь Банк" (01024, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 42/4; ідентифікаційний код 14361575) про визнання кредитного договору № 049/21/08 від 30.05.2008 недійсним - відмовити.

2. Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено (після виходу з лікарняного та відпустки): 17.05.2021

Суддя Д.О. Баранов