ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1820/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду Одеської області від „13" січня 2021р., повний текст якого складено та підписано „25" січня 2021р.

у справі № 916/1820/20

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВНІЧТРАНС"

про стягнення 5470,07 грн.,

головуючий суддя - Літвінов С.В.

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС", в якій просило стягнути з відповідача на користь позивача шкоду в порядку регресу у розмірі 5470,07 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

В обґрунтування позивних вимог позивач зазначив, що відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «БАЗ» під керуванням ОСОБА_1 , реєстраційний № НОМЕР_1 із завданням останнім шкоди транспортному засобу «Daewoo Lanos», у зв`язку з чим та з відсутністю страхування цивільно-правової відповідальності водія на момент настання вказаного ДТП, позивач на підставі ч. 2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільну-правову відповідальність. Оскільки ОСОБА_1 на момент ДТП був працевлаштований водієм у ПАТ "ПІВНІЧТРАНС", то відповідач має відшкодовувати шкоду завдану їхнім працівником під час ДТП, що мала місце 03.08.2017 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 (суддя Літвінов С.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю, з огляду на те, що позивачем не було надано суду доказів, які б підтвердили що ОСОБА_1 є працівником ПАТ «Північтранс», і, як наслідок, необґрунтованість вимоги до відповідача у даній справі.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 року по справі №916/1820/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає, що дане рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Крім того, скаржник зазначає, що при прийнятті рішення, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, внаслідок чого судом не було встановлено належного відповідача по справі та було помилкового відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Апелянт також вказує, що судом не було досліджено докази, додані до позовної заяви та не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Так, у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що ОСОБА_1 є працівником ПАТ «Північтранс».

У постанові Приморського районного суду м.Одеси від 04.09.2017 року, по справі №522/15299/17 встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм ПАТ «Північтранс».

Посилаючись на ст.75 ГПК України, скаржник вважає, що вказана постанова від 04.09.2017 року має преюдиційне значення.

Також, скаржник зазначає, що в матеріалах справи наявна відповідь на претензію МТСБУ №44252, де ПАТ «Північтранс» просили надати документи із зазначенням, що після отримання відповідних документів ПАТ «Північтранс» повернеться до вирішення питання щодо вплати понесених витрат МТСБУ. Жодних заперечень щодо претензії не було надано та факт працевлаштування ОСОБА_1 в ПАТ «Північтранс» останніми не заперечувався.

Враховуючи те, що на спростування обставини працевлаштування ОСОБА_1 в ПАТ «Північтранс» ніяких доказів не було надано, то докази надані позивачем, на думку останнього є більш вірогідними.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду Одеської області від „13" січня 2021р. у справі №916/1820/20; розгляд апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС" про заміну сторони у справі; замінено відповідача - Публічне акціонерне товариство "ПІВНІЧТРАНС" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПІВНІЧТРАНС" (, 65025, Одеська область, м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ПІВНІЧТРАНС" просило апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 по справі №916/1820/20 без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.08.2017 року о 16 год. 00 хв. в м. Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Daewoo Lanos», реєстраційний № НОМЕР_2 та транспортного засобу «БАЗ», реєстраційний № НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

У матеріалах справи наявна копія постанови Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2017 р. по справі № 522/15299/17, якою, зокрема, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 13).

Матеріали справи свідчать, що власником транспортного засобу «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника ТЗ «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 застрахована ПрАТ «Європейський Страховий Союз», що підтверджується відповідним страховим полісом №АК/3292737 від 23.01.2017р. (а.с. 19).

Докази страхування цивільно-правової відповідальності відповідача у матеріалах справи відсутні.

Внаслідок настання страхового випадку 21.08.2017р. до МТСБУ звернулась потерпіла сторона - ОСОБА_2 із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 14-15).

Відповідно до звіту від 05.09.2017 за №1055/08/17Б про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, вартість матеріального збитку завдана власнику КТЗ складає 4 777,32 грн. (а.с. 22).

Також, 20.11.2017 внаслідок настання страхового випадку до МТСБУ звернулась потерпіла сторона - ОСОБА_2 із заявою про відшкодування шкоди власнику ТЗ «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 , заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 40).

Згідно з довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України №1 від 21.02.2018р. розмір відшкодування шкоди ОСОБА_2 з фонду захисту потерпілих становить 4 750,07 грн.

Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України від 22.02.2018р. №1679 „Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 », сума до сплати за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди становить 4 750,07 грн. (а.с. 42).

Вказана сума, відповідно до платіжного доручення від 23.02.2018р. №902165 перерахована ОСОБА_2 (а.с. 45).

Крім того, наявне у справі платіжне доручення №1259841 від 21.09.2017р. свідчить, що Моторним (транспортним) страховим бюро України сплачено ОСОБА_3 720 грн. за послуги аваркома (експерта) по справі №44252, згідно рах.408 від 05.09.2017р.

На підставі вищевикладеного 01.10.2018р. МТСБУ направило ПАТ «Північтранс» претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу №44252 та просило перерахувати 5 470,07 грн. у місячний термін з моменту отримання вказаного листа на банківський рахунок МТСБУ

Листом від 18.01.2019 року за №62 ПАТ «Північтранс» повідомило, що до претензії про відшкодування шкоди в порядку регресу не надано достатньої кількості документів, які б підтвердили заявлені вимоги, а тому ПАТ «Північтранс» не може прийняти рішення за даною вимогою

24.01.2019 МТСБУ направило ПАТ «Північтранс» лист №44252 із документами про підтвердження понесених МТСБУ витрат.

Проте, вимоги зазначеного листа не були добровільно виконані відповідачем, що стало підставою для звернення Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" ( наразі - ТОВ "ПІВНІЧТРАНС") грошових коштів в розмірі 5 470,07 грн. в порядку регресу з власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Але, частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. А саме, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналогічна позиція викладена у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013р. №4.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

При цьому, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності повного господарського відання, оперативного управління або інших підстав.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, вирішуючи питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за статтею 1187 Цивільного кодексу України, слід визначити 2 основні ознаки володільця: 1) юридичну та 2) матеріальну (фактичну).

Юридична ознака володільця полягає в тому, що володільцем визнається лише та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об`єктом, діяльність із яким створює підвищену небезпеку.

Своєю чергою, матеріальна, або фактична, ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі якщо управління об`єктом підвищеної небезпеки передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто зазвичай обидві ознаки володільця небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме: повідомленням про ДТП, довідки МТСБУ №1 від 21.02.2018 власником транспортного засобу «БАЗ» реєстраційний № НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Доказів щодо підтвердження права власності або доказів щодо експлуатації, використання, зберігання транспортного засобу «БАЗ» реєстраційний № НОМЕР_1 у матеріалах справи не міститься.

Саме з того, що позивачем не було доведено обставин, які б свідчили про наявність у відповідача права власності на ТЗ «БАЗ» реєстраційний № НОМЕР_1 , виходив суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Виходячи із зазначеної норми закону, факт наявності між володільцем й особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами. Проте, на виникнення обов`язку володільця джерела підвищеної небезпеки щодо відшкодування заподіяної ним шкоди впливають такі обставини:

- у який час було заподіяно шкоду (службовий чи неслужбовий);

- було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові в процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно, неправомірно використав його в особистих цілях.

При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначається, що не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер машиніст, оператор та ін.).

Тобто, у розумінні ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, якщо службовий автомобіль потрапить у ДТП з вини водія, внаслідок чого буде ушкоджене майно чи здоров я інших осіб, то відповідальність за шкоду завдану водієм під час виконання ним трудових обов`язків нестиме роботодавець.

Така відповідальність може настати за умов:

- Доведеності вини водія;

- Наявність належним чином оформлених трудових відносин із водієм;

- Заподіяння водієм шкоди, у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28.01.2015р. у справі №6-229цс14, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами Це можуть бути дії виробничого господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Апеляційна колегія звертає увагу, що доказами на підтвердженням перебування водія в трудових відносинах з відповідною особою можуть бути наказ про прийняття на роботу, трудова книжка водія, табель обліку робочого часу, посадова інструкція тощо. Доказами на підтвердження завдання шкоди під час виконання водієм трудових (службових) обов`язків можуть бути подорожній лист, наказ про закріплення за водієм службового автомобіля, наказ про направлення у відрядження тощо.

Проте, жодного доказу щодо перебування ОСОБА_1 за кермом транспортного засобу «БАЗ» реєстраційний № НОМЕР_1 , у зв`язку з виконанням будь-якого доручення ПАТ «Північтранс», у матеріалах справи відсутні.

Отже, апеляційна колегія звертає увагу, що суд першої інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, цілком правильно вирішив, які правові норми йому належить застосувати до даних правовідносин для вирішення спору.

Відповідно до пунктів 38.2, 38.2.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Як зазначалось вище, позивачем не було доведено суду обставин, які свідчать про наявність у відповідача права власності на ТЗ «БАЗ» реєстраційний № НОМЕР_1 .

Саме тому, що місцевий господарський суд керувався згаданим позивачем принципом yura novit curia («суд знає закони»), судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275,276, 281-284

Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2021 року у справі №916/1820/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано

17.05.2021 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Я.Ф. Савицький