ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2021 р. Справа№ 911/2787/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 28.04.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2021 року

у справі № 911/2787/20 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3 ,

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси"

про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 р., складеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 р., у відповідача-2 було відсутнє право власності на будь-яку частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси", оскільки відповідач-2 відчужив позивачу частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" у розмірі 100% відповідно до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 05.05.2020 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.02.2021 року у справі №911/2787/20 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2021 року у справі №911/2787/20 та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на: наявність доказів набуття позивачем 05.05.2020 права власності на частку; обізнаність другого відповідача з обставинами належності позивачу станом на момент вчинення оскаржуваного правочину права власності на частку у розмірі 100%; укладення 18.08.2020 нового договору купівлі - продажу з боку позивача не є відмовою від укладеного раніше, 05.05.2020.

В ході здійснення апеляційного провадження апелянтом подано до суду клопотання про прийняття додаткових доказів, а саме заяви свідка від 26.02.2021.

Одночасно, заявник просив поновити йому строк для подання додаткових доказів.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку для подання доказів позивач зазначає про те, що станом на момент звернення з апеляційною скаргою у даній справі, покази свідка надані останнім надані ще не були.

Разом з тим, системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з нею.

Така обставина (тобто відсутність доказів як таких) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/10002/19.

Крім того, позивач не повідомляв суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України про неможливість подання певного доказу у встановлений строк.

За наведених обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про поновлення йому строку для подання додаткових доказів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15..03.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Мартюк А.І., судді Владимиренко С.В., Зубець Л.П.

Розпорядження № 09.1-08/1276/21 Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 р., у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2728/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 р апеляційну скаргу у справі №911/2728/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2021 року у справі №911/2787/20 та призначено справу до розгляду на 28.04.2021 р.

16.04.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2021 року у справі №911/2787/20 без змін.

28.04.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання мотивоване тим, що у нього ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина, у зв`язку з чим він не має можливості прибути у судове засідання 28.04.2021р.

В судове засідання 28.04.2021 з`явився представник позивача та підтримав заперечення проти апеляційної скарги, викладені у відзиві, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Також представник відповідача-1 висловив заперечення проти заявленого клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегія Північного апеляційного господарського суду, розглянувши заявлене клопотання та заслухавши думку представника відповідача-1, відхилила його за необґрунтованістю, оскільки об`єктивної неможливості з`явитися у судове засідання суду не надано.

Поряд з цим, Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що всі учасники у справі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Ч. 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Пунктом 7 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 р. у справі № 911/2787/20 доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті. Ч. 1 ст. 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вичерпний перелік таких випадків наведений в ч. 2 вказаної статті. П. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Ч. 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегією суддів не встановлено жодних підстав, передбачених вказаними вище положеннями ГПК України для відкладення розгляду апеляційної скарги.

Поряд з цим, за приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989р.).

Оскільки відповідачі, третя особа та Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, явка представників в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі за відсутності представників апелянта (позивача), відповідача-2 та третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача-1, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства колегія встановила таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 станом на 05.05.2020 р. була єдиним учасником ТОВ "Регіональні ресурси" (розмір внеску у статутний капітал товариства - 33 200, 00 грн, що становить 100% статутного капіталу товариства), що підтверджується документами, наявними у матеріалах справи, та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

05.05.2020 р. між позивачем - ОСОБА_1 (надалі - Покупець) та відповідачем-2 - ОСОБА_3 (надалі - Продавець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси", відповідно до положень п. 1.1. якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця свою частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси", що становить 100 % статутного капіталу, номінальною вартістю 33 200 (тридцять три тисячі двісті) гривень 00 копійок, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити зазначену частку на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.4. Договору Продавець свідчить, що йому належить частка у розмірі 100% статутного капіталу товариства, яка формована (сплачена) в повному обсязі та складає 33 200 (тридцять три тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що право власності на частку, яка є предметом Договору, у відповідності до його умов, переходить від Продавця до Покупця після підписання акту приймання-передачі частки.

Відповідно до п. 8.1. Договору Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за даним Договором.

На підтвердження підписання між позивачем та відповідачем-2 акту приймання-передачі частки у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ "Регіональні ресурси" позивачем надано довідку вих. № 53/02-17 від 21.09.2020 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авласовича О. О. про те, що ним засвідчено справжність підписів позивача та відповідача-2 на трьох примірниках акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні Ресурси" у розмірі 100% статутного капіталу товариства номінальною вартістю 33 200, 00 грн.

18.08.2020 р. між відповідачем-2 - ОСОБА_3 (надалі - Продавець/Сторона 1) та відповідачем-1 - ОСОБА_2 (надалі - Покупець/Сторона 2) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" відповідно до положень п. 1 якого Продавець відступає (передає у власність) 12,5% (дванадцять цілих п`ять десятих відсотків) статутного капіталу, а Покупець (приймає у власність) частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси".

Розмір частки, належної Продавцю, яка відчужується, становить 12,5% (дванадцять цілих п`ять десятих відсотків), що у відповідності з установчими документами товариства складає 4 150,00 грн. (чотири тисячі сто п`ятдесят гривень 00 копійок), які Покупцем сплачено на користь Продавця в день укладення цього Договору.

Положеннями пунктів 3.1., 3.3. Договору передбачено, що Продавець є належним учасником Товариства і власником частки у його статутному капіталі, право на участь у Товаристві оформлено належним чином шляхом складання та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують правоздатність Товариства як юридичної особи і права Покупця як учасника Товариства.

До укладення цього Договору ні згадану частку, ні будь-яку її частину нікому іншому жодним способом не відчужено, вона не є предметом застави, під забороною (арештом) не перебуває, ніякі інші особи не мають на неї будь-яких прав.

Пунктом 4 Договору встановлено, що перехід до сторони-2 частини всіх прав та обов`язків, що належали стороні-1 як учаснику Товариства, відбувається з моменту укладення цього Договору.

18.08.2020 р. між відповідачем-2 та відповідачем-1 було підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси", відповідно до якого відповідач-2 передав, а відповідач-1 прийняв частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" у розмірі 12, 5 % (дванадцять цілих п`ять десятих відсотків), яка в грошовому еквіваленті у відповідності з установчими документами товариствами становить 4 150, 00 грн. (чотири тисячі сто п`ятдесят гривень 00 копійок).

Справжність підписів на акті приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 р. засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком Д. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 2789, 2790.

Крім того, 18.08.2020 р. між відповідачем-2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі відповідних договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" були підписані акти приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси", справжність підписів на яких засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком Д. Г.

Відповідно до рішення № 1 єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 р., у зв`язку з продажем ОСОБА_3 , як єдиним учасником товариства, належної їй частки у статутному капіталі товариства у розмірі 100% ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , вказаних осіб було включено до складу товариства з наступним розподілом часток:

ОСОБА_1 - 50%;

ОСОБА_4 - 12,5%;

ОСОБА_2 - 12,5%;

ОСОБА_5 - 25%.

Крім того, вказаним рішенням виключено ОСОБА_3 зі складу учасників товариства у зв`язку з продажем всієї належної їй частки у статутному капіталі товариства.

Зазначене рішення було підписано усіма присутніми, в тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , справжність підписів яких на цьому рішенні була засвідчена Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.09.2020 р. учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси" є ОСОБА_1 з часткою 50% у розмірі внеску до статутного капіталу товариства - 16 600,00 грн, ОСОБА_5 з часткою 25% у розмірі внеску до статутного капіталу товариства - 8 300, 00 грн, ОСОБА_2 з часткою 12,5% у розмірі внеску до статутного капіталу товариства - 4 150,00 грн, ОСОБА_4 з часткою 12,5% у розмірі внеску до статутного капіталу товариства - 4 150,00 грн, що підтверджується витягом № 54 від 15.09.2020 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 відчужила на користь ОСОБА_2 частку у статутному капіталі вказаного товариства у розмірі 12,5%, яка їй на момент укладення вказаного договору вже не належала, оскільки була продана позивачу за договором купівлі-продажу від 05.05.2020, звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог у даній справі, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Як вже було зазначено, позивач обґрунтовує свої вимоги обставинами неналежності ОСОБА_3 станом на момент укладення оскаржуваного договору частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 12,5%, у зв`язку з відчуженням її у розмірі 100% на користь позивача за договором купівлі-продажу від 05.05.2020.

Таким чином, позивач стверджує про набуття права власності за вказаним договором купівлі-продажу від 05.05.2020 на частку у розмірі 100% у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси".

Стосовно доводів позивача про належність йому на праві власності частки у розмірі 100% у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Згідно з положеннями ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Частинами 1, 2 ст. 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 334 Цивільного кодексу України).

У даному випадку, п. 3.1. договору купівлі-продажу від 05.05.2020 встановлено, що право власності на частку, яка є предметом договору, у відповідності до його умов, переходить від продавця до покупця після підписання акту приймання-передачі частки.

Отже, сторони у договорі від 05.05.2020 передбачили, що перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на частку в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 100% пов`язаний із підписанням акту приймання-передачі частки.

Проте, в матеріалах справи підписаний між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 акт приймання-передачі частки у розмірі 100% статутного капіталу, на виконання умов договору купівлі-продажу від 05.05.2020, відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що довідка нотаріуса про те, що сторонам надавалися нотаріальні послуги щодо засвідчення справжності підпису на певному документі, а також заява свідка не звільняють позивача від обов`язку надати на підтвердження своїх доводів належний доказ набуття права власності на частку ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 100%, яким згідно умов договору є акт приймання-передачі.

В свою чергу, надані позивачем документи, а саме довідка нотаріуса та заява свідка не можуть замінювати собою відповідного акту приймання - передачі, з якого було б можливо достеменно встановити обставини передачі частки у розмірі 100% позивачу.

За наведених обставин, доводи апелянта про те, що вказаними доказами підтверджується набуття ним права власності на частку у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ "Регіональні ресурси" відхиляються за необґрунтованістю.

До того ж, в контексті посилань позивача на обставини набуття ним права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 100 %, апеляційним судом враховується наступне.

Як вже вказувалося, позивачем 18.08.2020 було укладено із ОСОБА_3 новий договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", але вже щодо 50% статутного капіталу.

Вказаний правочин (від 18.08.2020) було фактично реалізовано у спосіб спільного із іншими новими учасникам ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та сама ОСОБА_3 ) підписання рішення від 18.08.2020, яким у зв`язку із відчуженням 18.08.2020 ОСОБА_3 своєї частки на користь зазначених осіб, а також на користь ОСОБА_1 частки у розмірі 50%, нових учасників було включено до складу учасників товариства, а ОСОБА_3 зі складу учасників товариства було виключено.

В матеріалах справи відсутній відповідний правочин щодо купівлі-продажу частки, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 18.08.2020, втім в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі частки у розмірі 50% статутного капіталу, складеного та підписаного сторонами на виконання відповідного правочину про купівлю-продаж.

Відповідні відомості щодо зміну складу учасників були внесені до ЄДР.

ОСОБА_1 (позивач) на спростування зазначених обставин надала лише складену нею заяву свідка, в якій зазначила, що з огляду на свій похилий вік не розуміла сутності та змісту тих правочинів та документів, що було нею підписано 18.08.2020.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.

Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, та на власний розсуд та за взаємною згодою визначають його умови.

Крім цього, згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у ст. 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків.

В свою чергу, така презумпція може бути спростована у двох випадках.

По-перше, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України).

По-друге, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Доказів того, що чинне законодавство прямо встановлює, що укладений 18.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу є недійсним, або такий договір визнано недійсним в судовому порядку (в тому числі з підстав вчинення його під впливом обману, про що вказує апелянт), суду не надано.

За наведених обставин, посилання позивача на відсутність розуміння сутності та змісту тих правочинів та документів, що були ним підписані 18.08.2020 не можуть спростувати обґрунтований висновок суду першої інстанції про те, що факт вчинення ОСОБА_1 із ОСОБА_3 18.08.2020 нового правочину щодо набуття позивачкою права власності на 50% статутного капіталу ТОВ "Регіональні ресурси" є по суті погодженою сторонами відмовою від договору, вчиненого 05.05.2020, що з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів того, що такий договір було фактично сторонами виконано та він призвів до відповідного набуття, зміни чи припинення правовідносин, обумовлених змістом договору від 05.05.2020, дає підстави для висновку, що справжнє волевиявлення сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) було реалізоване у спосіб вчинення правочину щодо набуття права на частку на підставі відповідних правочинів, вчинених ними саме 18.08.2020.

При цьому, з огляду на викладене вище, непогодження апелянта з тим, що уклавши новий договір купівлі - продажу частки від 18.08.2020 ним фактично здійснено відмову від попереднього договору від 05.05.2020 колегією суддів не приймаються.

Також, колегією суддів враховується наступне.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Враховуючи те, що станом на день вчинення оскаржуваного правочину (18.08.2020) відомості про зміну складу учасників ТОВ "Регіональні ресурси" на підставі договору купівлі-продажу частки від 05.05.2020 до ЄДР внесені не були, а позивачем належних доказів обізнаності ОСОБА_2 із вказаними обставинами не надано, вони відповідно не можуть бути використані у даному спорі.

При цьому, колегією суддів посилання скаржника на обізнаність ОСОБА_2 з фактом набуття позивачем права власності на частку у розмірі 100%, з огляду на здійснення вказаною особою юридичного супроводу справ ТОВ "Регіональні ресурси", не приймаються у зв`язку з їх не підтвердженістю належними доказами.

За наведених обставин, оскільки позивачем не доведено обставин того, що на момент вчинення спірних договору купівлі-продажу та акту приймання передачі частки від 18.08.2020 ОСОБА_3 не була власником частки, що нею відчужувалася на користь ОСОБА_2 , як і те, що власником цієї частки станом на 18.08.2020 була ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводів відповідача-1.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на як. вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зауважує таке.

ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2021р. у справі № 911/2787/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.05.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова