ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/4034/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Торговий Дім Поляков", м. Черкаси
до Приватної фірми "Еліна", м. Харків
про стягнення 330803,03 грн.
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Торговий Дім Поляков" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватної фірми "Еліна" (відповідача) про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 72402,22 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення в сумі 248904,93 грн., штрафу у розмірі 10 (десяти) % від неоплаченого товару в сумі 7240,23 грн., інфляційних у розмірі 2255,65 грн., що разом складає - 330803,03 грн., та суми судових витрат у розмірі 4962,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором дистрибуції № 15-Д/17 від 01.11.2018 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2020 позовну заяву Приватного підприємства "Торговий Дім Поляков" до Приватної фірми "Еліна" про стягнення 330803,03 грн. було залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, встановлено позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 21.12.2020 позивач надав до суду заяву про усунення недоліків вх.№ 85 від 04.01.2021, у відповідності до якої позивачем були усунуті недоліки позовної заяви.

У зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви ухвалою господарського суду Харківської області від 06.01.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, призначено підготовче засідання.

Позивач, через канцелярію суду 01.02.2021 за вх.№ 2410, надав клопотання згідно якого просив суд розгляд справи проводити без участі представника позивача

У підготовчому засіданні 18.02.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, були постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу підготовчого засідання про продовження строку підготовчого провадження у справі на 30 днів.

У підготовчому засіданні 17.03.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу підготовчого засідання про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 01.04.2021 о 09:30.

У судовому засіданні 01.04.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкладення розгляду справи на 19.04.2021 о 15:30.

У судовому засіданні 19.04.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкладення розгляду справи на 28.04.2021 о 16:30.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому суд зазначає, що відповідач про розгляд справи був повідомлений, відзив на позовну заяву до суду не надав, а у відповідності до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Також, згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Крім того, судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01 листопада 2018 року між Приватним підприємством "Торговий Дім Поляков" (постачальник) та Приватною фірмою "Еліна" (дистриб`ютор) було укладено договір дистрибуції № 15-д/17 (надалі - договір).

У відповідності до п. 1.1. договору постачальник зобов`язувався поставляти дистриб`ютору товар визначений цим договором, а дистриб`ютор зобов`язується прийняти такий товар та його оплатити, а також здійснювати дистрибуцію товару та виконувати умови дистрибуції.

Згідно п. 5.4. договору товар повинен бути оплачений на протязі 21 (двадцять один) календарних днів з моменту його прийняття.

01 квітня 2019 року між сторонами було укладено додаток №2 до договору, де п.5.4. договору було викладено у іншій редакції: "Товар повинен бути оплачений на протязі 60 (шістдесят) календарних днів з дати вказаної у видатковій накладній".

Згідно п. 10.1. договору цей договір набирає юридичної сили з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності) і діє до 31 грудня 2019 року.

Пунктом 10.5. договору було передбачено, що у випадку припинення дії (розірвання тощо) цього договору всі зобов`язання, визначені цим договорам, припиняються, за виключенням зобов`язань з оплати товару, відшкодування збитків, сплати пені, штрафів, процентів за користування чужими грошовими коштами та інших зобов`язань, пов`язаних з наслідками припинення (розірвання тощо) цього договору. У цьому випадку зобов`язання з оплати товару, відшкодування збитків, сплати пені, штрафів, процентів за користування чужими грошовими коштами та інших зобов`язань, пов`язаних з наслідками припинення (розірвання тощо) цього договору, припиняються після їх повного виконання.

Відповідно до умов договору позивачем було відпущено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 123679,82 грн. за наступними видатковими накладними:

- № СМ-0000154 від 30.09.2019 на суму 77046,56 грн.;

- № СМ-0000138 від 23.09.2019 на суму 46633,26 грн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем було повернуто позивачу товар на загальну суму 51277,60 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними (повернення постачальнику) на повернення Товару:

- № СМ-0000119 від 12.12.2019 на суму 28252,86 грн.;

- № СМ-0000118 від 12.12.2019 на суму 14860,86 грн.;

- № СМ-0000123 від 12.12.2019 на суму 8163,88 грн.

Разом з цим сума основного боргу у розмірі 72402,22 грн. відповідачем в обумовлені договором строки позивачу не була сплачена.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку, що відповідачем порушені свої зобов`язання за договором в частині оплати позивачу поставленого товару на суму 72402,22 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

У відповідності до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів (ст. 11, ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір дистрибуції належить до так званих "непоіменованих" договорів, які можуть укладатися в силу принципу свободи договору, закріпленого у ст. 3 Цивільного кодексу України та деталізованого у ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, та одночасно регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договір за своєю природою є домовленістю двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку, що у відповідача за договором виникло грошове зобов`язання перед позивачем з оплати товару у розмірі 72402,22 грн., яке останнім не було виконано, у зв`язку з чим сума основного боргу у розмірі 72402,22 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з цим, суд зазначає, що сторони договору мають право врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16 та у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17).

Пунктом 7.5. договору було передбачено, що у випадку прострочення дистриб`ютором оплати товару більш ніж на 45 (сорок п`ять) календарних днів, то він додатково безумовно сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 (десять) % від неоплаченого товару.

У статті 235 ГК України передбачено, що за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.

До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.

Відповідно до статті 237 ГК України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання.

Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

З огляду на умови договору, фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню штраф у розмірі 10 (десяти) % від неоплаченого товару в сумі 7240,22 грн.

Пунктом 7.6. договору було передбачено, що у випадку прострочення дистриб`ютором оплати товару більш ніж на 60 (шістдесят) календарних днів, то у дистриб`ютора додатково виникає зобов`язання сплатити постачальнику за кожен день прострочення проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості.

Згідно ч.2 ст. 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Перевіркою розрахунку позивача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення на суму заборгованості 18380,40 грн. за видатковою накладною № СМ-0000138 від 23.09.2019 за період 23.11.2019 - 05.11.2020, судом було встановлено, що розмір процентів становить 64147,60 грн.

Перевіркою розрахунку позивача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення на суму заборгованості 54021,82 грн. за видатковою накладною № СМ-0000154 від 30.09.2019 за період 30.11.2019 - 05.11.2020, судом було встановлено, що розмір процентів становить 184754,62 грн.

Таким чином, з огляду на умови пунктів 7.6., 10.5. договору, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача загальний розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення в сумі 248902,22 грн.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Перевіркою розрахунку позивача інфляційних у розмірі 2255,65 грн. за період січень - вересень 2020 року судом було встановлено, що позивачем у даному розрахунку допущено помилку, а саме не враховано те, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці.

Таким чином, судом була перерахована сума інфляційних за період січень - вересень 2020 року та встановлено, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача інфляційні у розмірі 1233,32 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 72402,22 грн., штрафу у розмірі 10 (десяти) % від неоплаченого товару в сумі 7240,22 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення в сумі 248902,22 грн. та інфляційних у розмірі 1233,32 грн. В решті позову слід відмовити.

В силу статті 129 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з оплатою судового збору, підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача в розмірі 4946,67 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватної фірми "Еліна" (61007, м. Харків, вул. Другої П`ятирічки, буд. 1, корпус Г, кв. 20, ідентифікаційний код 14108190) на користь Приватного підприємства "Торговий Дім Поляков" (18030, м. Черкаси, вул. Чехова, 41, ідентифікаційний код 32268131) суму основного боргу у розмірі 72402,22 грн., штраф у розмірі 10 (десяти) % від неоплаченого товару в сумі 7240,22 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості за кожен день прострочення в сумі 248902,22 грн., інфляційні у розмірі 1233,32 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4946,67 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Позивач: Приватне підприємство "Торговий Дім Поляков" (18030, м. Черкаси, вул. Чехова, 41, ідентифікаційний код 32268131).

Відповідач: Приватна фірма "Еліна" (61007, м. Харків, вул. Другої П`ятирічки, буд. 1, корпус Г, кв. 20, ідентифікаційний код 14108190).

Повне рішення складено "07" травня 2021 р.

Суддя А.М. Буракова