ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3076/20
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінккор»

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2021 року (суддя Шаратов Ю.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРТІС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінккор»

про стягнення 128 054,40 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2020 року ТОВ «ВАРТІС» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до ТОВ «Лінккор» (далі відповідач) про стягнення 128 054,40 грн. заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що на підставі договору поставки та видаткових накладних позивач поставив відповідачу товар, проте останній за поставлений товар розрахувався лише частково, що стало підставою нарахування позивачем суму заборгованості штрафних санкцій та звернення з відповідним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.02.2021 року позов задоволено.

Рішення встановлений факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору щодо повної сплати ТОВ «Лінккор» вартості отриманого товару від позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та не спростовано відповідачем.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, ТОВ «Лінккор» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати та направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не отримував жодних повідомлень ні від позивача, ні від суду про відкриття судового провадження та іншої кореспонденції.

Крім цього, апелянт вважає укладену угоду з позивачем удаваною, у зв`язку з чим, відповідач подав відповідну заяву до правоохоронних органів. Відкрито кримінальне провадження стосовно колишнього керівництва апелянта.

Також, скаржник зазначає, що у останнього відсутні будь-які документи про взаємодію з позивачем.

06.04.2021 до суду від ТОВ «ВАРТІС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що господарським судом повно і всебічно з`ясовано всі обставини справи на підставі доказів наданих позивачем і не спростованих відповідачем.

ТОВ «Лінккор» в апеляційній скарзі не обґрунтував незаконність рішення господарського суду, а також не зазначив, в чому саме було порушення матеріального та процесуального права.

На думку позивача, апеляційну скаргу необхідно залишити без змін, а рішення без змін.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, учасникам справи було створено умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2018 між ТОВ «ВАРТІС» (постачальник) та ТОВ «Лінккор» (покупець) укладено Договір № 20/18, за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця металопродукцію, а покупець зобов`язався своєчасно прийняти товар і здійснити його оплату на умовах договору. Кількість, асортимент та розгорнута номенклатура товару, що передається за договором, зазначається у рахунках-фактурах постачальника, які мають силу специфікації, або в інших додатках до договору та визначаються у видаткових накладних (п.п. 1.1., 2.1. Договору).

Загальна ціна договору складає загальну вартість переданого товару, яка зазначена в усіх накладних. Оплата товару проводиться на умовах відстрочення платежу. Остаточний розрахунок за поставлений товар покупець зобов`язався здійснити до 31.12.2019. В платіжному дорученні на оплату товару в призначенні платежу покупець повинен зазначати як підставу оплати цей договір, посилання на його дату та номер. Сторони погодили, що у випадку зазначення покупцем в призначенні платежу іншої підстави, як то рахунок-фактуру, видаткову накладну постачальник зараховує кошти за цим договором (в тому числі в рахунок оплати несплаченої поставки на дату надходження коштів) (п.п. 3.1, 3.5, 3.6 Договору)

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач 02.07.2018 поставив відповідачу товар на загальну суму 168 576,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №16058 (а.с. 15) та товарно-транспортною накладною №ВР0006285 (а.с. 16), які без зауважень та заперечень підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Дослідивши наявні в матеріалах справи видаткові накладні, колегія суддів дійшла висновку, що позивач дійсно поставив відповідачу товар, а відповідач отримав цей товар.

Зазначені первісні бухгалтерські документи безумовно підтверджують факт поставки і приймання-передачі товару продавцем (позивачем) покупцю (відповідачу).

Жодних зауважень або претензій щодо якості та кількості від відповідача не надходило, в матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Крім цього, 02.07.2018 повноважні представники сторін без зауважень та заперечень підписали та скріпили печатками юридичних осіб акт надання послуг №16058 (доставка) на суму 1 872,00 грн. (а.с. 18).

Загальна сума 170 488,00 грн. (168 576,00 грн. + 1 872,00 грн.) була внесена позивачем у податкову накладну №503 від 02.07.2018, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі отриманих і виданих податкових накладних, що підтверджується квитанціями про їх прийняття, у зв`язку з цим, такі податкові накладні є належними та допустимими доказами, які підтверджують поставку товару (а.с. 27-28).

Проте, відповідач за поставлений позивачем товар розрахувався частково. Так, відповідно до банківської виписки з рахунку позивача вбачається, що 26.10.2018 відповідач сплатив позивачу 40 000,00 грн. (а.с. 23).

26.03.2019 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору відповідно до якої сторони погодили наступний графік оплати за поставку товару

№МісяцьРозмір платежу з ПДВ/грн.Строк внесення платежу
1Квітень 2019 року5 000,00до 30.04.2019
2Травень 2019 року10 000,00до 31.05.2019
3Червень 2019 року10 000,00до 30.06.2019
4Липень 2019 року15 000,00до 31.07.2019
5Серпень 2019 року15 000,00до 31.08.2019
6Вересень 2019 року20 000,00до 30.09.2019
7Жовтень 2019 року20 000,00до 31.10.2019
8Листопад 2019 року25 000,00до 30.11.2019
9Грудень 2019 року10 448,00до 31.12.2019
З матеріалів справи вбачається, що відповідач перерахував позивачу оплату за поставлений товар:

29.03.2019 5 000,00 грн. (а.с. 21);

15.08.2021 3 000,00 грн. (а.с. 24/1);

16.08.2019 10 000,00 грн. (а.с. 26).

Отже, відповідач за поставлений товар розрахувався з позивачем частково, внаслідок чого у ТОВ «Лінккор» виникла заборгованість в сумі 112 448,00 грн. (170 488,00 грн. 40 000,00 грн. 5 000,00 грн. 3 000,00 грн., 10 000,00 грн.).

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що в порушення як умов основного договору від 15.02.2018 так і додаткової угоди від 26.03.2019, відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар в повному обсязі у встановлений договором та додатковою угодою строк, у зв`язку з цим, за останнім рахується заборгованість в розмірі 112 488,00 грн., яка доведена належними та допустимими доказами, а отже позовна вимога в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 112 488,00 грн. є обґрунтованою і місцевий суд підставно задовольнив позов в цій частині.

Щодо стягнення суми пені за період з 01.01.2020 по 28.06.2020 у розмірі 10 973,69 грн., судова колегія зазначає наступне.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до п. 6.3 Договору сторони узгодили, що у разі порушення строків оплати за товар, указаних в пункті 3.5 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Прострочення строків оплати починається з 01.01.2020.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку суми пені, який було зроблено позивачем та дійшла висновку, що розрахунок зроблений арифметично та методологічно вірно, оскільки при перерахунку судовою колегією, суми співпали.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних за період з 01.01.2020 по 20.10.2020 та інфляційних втрат за період з січень по вересень 2020 року, судова колегія зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку суми 3% річних та інфляційних втрат, який було зроблено позивачем та дійшла висновку, що розрахунок зроблений арифметично та методологічно вірно, оскільки при перерахунку судовою колегією, суми співпали.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевим судом правомірно задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 973,69 грн. пені, 2 717,24 грн. 3% річних та 1 915,47 грн. інфляційних втрат.

Судова колегія зазначає, що апеляційна скарга відповідача не містить доводів у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що відповідач не отримував жодних повідомлень ні від позивача, ні від суду про відкриття судового провадження та іншої кореспонденції, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: 65481, Одеська обл., місто Южне, пр-т Леніна , буд. 19/3 на яку ТОВ «ВАРТІС» надіслав позовну заяву з додатковими документами (а.с. 60), а суд першої інстанції ухвалу про відкриття провадження у справі (зворот. а.с.74).

Направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні (належні) адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника (позивача) або суду.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Отже, позивач та суд першої інстанції вчинив всі процесуальні дії щодо отримання відповідачем позовної заяви та судових процесуальних документів, однак відповідач ухилявся від отримання документів направлених на його юридичну адресу.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що укладена між сторонами угода є удаваною, оскільки це є припущенням відповідача, адже належних доказів в підтвердження вказаних доводів останнім до суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що у ТОВ «Лінккор» відсутні будь-які документи про взаємодію з позивачем, не спростовують обставин встановлених судом за матеріалами даної справи, що позивач поставив відповідачу товар, за який останній розрахувався частково.

Отже, судовою колегією було встановлено, що наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що Господарський суд Одеської області ретельно з`ясував всі обставини справи, надав належну оцінку наявним в ній доказам, відтак ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення слід залишити без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінккор» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2021 року залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Колоколов С.І.

Савицький Я.Ф.