РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

17.04.2021Справа № 910/20798/20
Суддя Господарського суду міста Києва Данилова М.В., при секретарі судового засідання ТарасюкуА.Ю., розглянувши матеріали справи в порядку загального позовного провадження
за позовом Приватного підприємства «Тропак» (адреса місцезнаходження: 79038, м. Львів, вул. Медовової Печери, буд. 36, кв. 21; адреса для листування: 79059, м. Львів, а/с 6997)

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40)

про стягнення страхового відшкодування,

Представники сторін:
від позивача: Сидоренко В.А. адвокат;

від відповідачів: Овчаренко Р.В. адвокат, Дробот Т.Л. адвокат;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
29 грудня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Приватного підприємства «Тропак» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 17.12.2020 року до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (відповідач), в якій викладені позовні вимоги про здійснення виплати страхового відшкодування на суму в розмірі 1 180 594, 33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виплатив суму страхового відшкодування на вимогу позивача у визначений законом строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20798/20, розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.02.2021 року.

03 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 03.02.2021 року судом оголошено перерву на 24.02.2021 року.

16 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

24 лютого 2021 року судом закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.2021 року.

26 лютого 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

05 березня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

15 березня 2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

Судове засідання призначене на 24.03.2021 року не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Данилової М.В. у відпустці та на лікарняному.

Наступне судове засідання у справі було призначено на 15.04.2021 року.

В судове засідання 15.04.2021 року з`явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили та просили суд відмовити у його задоволенні.

ВСТАНОВИВ:
Предметом спору в цій справі є вимога Приватного підприємства «Тропак» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 1 180 594, 33 грн. страхового відшкодування.

Як було встановлено судом, та не заперечувалося сторонами, 21.01.2019 року між Приватним підприємством «Тропак» та Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (автокаско) № АЗ-МІБ005/05/15 0000025 (Договір).

Предметом страхування за укладеним Договором є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, та які пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, що вказаний в п. 7 Договору страхування, а саме: «MAN TGX 18.440», д.р.н. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 та напівпричіп «SCHMITZ SCS 24L-1362MB», р.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 (застрахований транспортний засіб).

17.10.2019 року на автодорозі А4 376, 150 км в м. Боленцін в напрямку Катовіце, Республіка Польща відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю застрахованого транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_1

17.10.2019 року о 08:42 зі Львова було здійснено дзвінок на диспетчерську службу технічного асистансу відповідача та повідомлено про ДТП за участю застрахованого транспортного засобу.

18.10.2019 року позивачем було подано до відповідача заяву-повідомлення за вх. № 338, з якої вбачається, що 17.10.2019 року сталося ДТП, водій ОСОБА_1 виконував рейс Львів-Чехія транзитом через Польщу. Приблизно в годині 05:30 ранку на трасі ЕАО на зустріч раптово вибігли тварини, які рухалися з ліва на право траси в кількості трьох диких кабанів і при гальмуванні транспортний засіб занесло на обочину і кувет. На той час погода була туманна та вологе покриття дороги.

З метою перевірки обставин настання вказаної події ПрАТ «УПСК» направило запит до Комісаріату автодорожньої поліції у Кракові.

На вказаний запит Комісаріат автодорожньої поліції у Кракові листом за вих. AJ-A-O151/2020 надано інформацію про те, що 17.10.2019 року на ділянці автомагістралі А4 376, 150 км в місті Боленцін не було зафіксовано жодних подій, пов`язаних із дикими тваринами.

Відповідно до довідки Комісаріату автодорожньої поліції у Кракові № KW-17253/19 від 18.10.2019 року, ДТП сталася 17.10.2019 року приблизно о 03 год. 15 хв. на автомагістралі А4 376, 150 км в місті Боленцін в напрямку Катовіце, внаслідок якої пошкоджено енергоємний бар`єр, огороджувальну решітку, огороджувальні стовпчики та водоканал. У фабулі вказано, що водій ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом «MAN» р.н.з. НОМЕР_1 з причепом «SCHMITZ» р.н.з. НОМЕР_3 , їдучи правою смугою руху автомагістралі А4 в напрямку Катовіце, заснув і з`їхав в праву сторону в енергоємні бар`єри, які прорвав, і далі злетів в меліораційний рів та перевернувся на правий бік.

Під час з`ясування відповідачем обставин події, було встановлено наступне: факт подання страхувальником та експлуатантом свідомо неправдивих відомостей про обставини настання страхового випадку та факт невиконання покладеного п.п. 20.1.1 п. 20.1 Договору страхування на страхувальника (експлуатанта) обов`язку щодо своєчасного повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку, що відповідно до cт. 991 ЦК України, cт. 26 Закону України «Про страхування», п.п. 22.1.3. та п.п. 22.1.5. п. 22.1 Договору страхування є окремими і самостійними підставами для відмови у виплаті страхового відшкодування; факт керування застрахованим транспортним засобом у стані стомлення (водій заснув за кермом), внаслідок чого сталася ДТП, що відповідно до п. 21.1.1. п. 21.1 Договору страхування належить до виключень із страхових випадків.

З урахуванням викладеного вище відповідач листом від 27.05.2020 року № 1527/19 повідомив позивача про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування.

Вирішуючи питання обґрунтованості рішення про відмову суд виходить з такого.

Страхування, у розумінні ст. 1 Закону України від 07.03.1996 року, № 85/96-ВР «Про страхування» (Закон) - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів

В розумінні цього Закону (ст. 16) договором страхування є письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Договору страхування як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Страхова виплата це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку (ст. 9 Закону). Одними із умов, які повинен містити договір страхування, є причини відмови у страховій виплаті (ст. 16 Закону). Закон надає можливість сторонам на власний розсуд визначити причини відмови, застерігаючи їх тільки від вчинення дій, які суперечать закону (ч. 2 ст. 26 Закону).

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо. Укладання договору є наслідком збігу волі та волевиявлення сторін, що забезпечує свободу договору.

Водночас, диспозитивна міра поведінки, яка Законом надана сторонам при формуванні ними умов договору страхування, після досягнення згоди щодо таких є імперативом, виконання якого зумовлює стан виконання договору і настання правових наслідків у випадку його порушення.

При укладенні Договору сторони визначили у його Розділі 21 перелік виключень із страхових випадків, а у Розділі 22 перелік підстав для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Так, відповідно до п.п. 21.2.8. п. 21.1 Розділу 21 Договору не визнаються страховим випадком та виплата страхового відшкодування не здійснюється за подіями/шкодою/збитками, що прямо або опосередковано пов`язані з/є наслідком управління транспортним засобом страхувальником (експлуатантом), зокрема, у стані стомлення.

У зв`язку з тим, що компетентним органом було встановлено факт керування застрахованим транспортним засобом у стані стомлення, що і мало наслідком ДТП, у страховика в силу положень п. 21.1.1. п. 21.1 Договору не виникає обов`язку щодо здійснення страхового відшкодування.

Також, відповідно до п.п. 22.1.3. п. 22.1 Договору підставою для відмови страхувальнику у виплаті страхового відшкодування є подання страхувальником та/або експлуатантом свідомо неправдивих відомостей про предмет Договору або про факт (обставини), наслідки настання страхового випадку, в тому числі і відомостей, зазначених в заяві на страхування.

Матеріали справи містять довідки Комісаріату автодорожньої поліції у Кракові, якими повністю спростовується інформація щодо причин виникнення та обставин ДТП.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що страхувальником (експлуатантом) не було виконано обов`язку, визначеного у п.п. 20.1.1 п. 20.1 Договору страхування, щодо своєчасного повідомлення страховика про настання події, що має ознаки страхового випадку, відповідно до умов Договору страхування є окремою і самостійною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Як передбачено п. 20.1.1 п. 20.1 Договору страхування у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страхувальник (експлуатант) зобов`язаний з місця настання події негайно, але не пізніше 60 хв. з моменту настання події, що має ознаки страхового випадку, повідомити про таку подію диспетчерську службу технічного асистансу страховика (тел. 0-800-50-70-50). Якщо страхувальник або експлуатант з поважних причин не мали можливості виконати зазначені дії, вони повинні довести це документально.

ПРИМІТКА. Поважною причиною перевищення строків, визначених п. 20.1.1 цього Договору, є об`єктивна неможливість повідомити диспетчерську службу технічного асистансу страховика за станом здоров`я (втрата свідомості, перелом, шок) внаслідок ДТП, що підтверджено документально, або з інших причин, визнаних поважними страховиком.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач посилається на те, що страхувальник та експлуатант не мали можливості виконати покладений Договором страхування обов`язок щодо повідомлення про ДТП тим, що подія сталася у нічну пору доби та водій (експлуатант) перебував у шоковому стані після зіткнення, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх аргументів суду не надав.

У ст. 14 ЦК України закріплені основні принципи виконання цивільних обов`язків. Так само як і цивільні права, що кореспондуються з ними, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

З метою гарантії стабільності суспільних відносин закон визначає загальні умови виконання зобов`язання такі як виконання його належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України) та встановлює недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання (ст. 525 ЦК України).

Викладене вище, а також наявні у матеріалах справи докази є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen.), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 року Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження викладених у позові обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:
В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення підписано 11.05.2021 року (у зв`язку з перебуванням судді Данилової М.В. у відпустці).

Суддя М.В. Данилова