ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 травня 2021 року справа №903/250/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Гримайла Олександра Петровича

та за відсутності сторін (їх представників) у зв`язку з неявкою в судове засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк", м. Львів

до відповідачів:

Фізичної особи-підприємця Войнаровського Анатолія Миколайовича, м. Луцьк

ОСОБА_1 , м. Луцьк

про стягнення 169 847,71 грн.

встановив: Акціонерне товариство "Кредобанк" звернулось до господарського суду з позовом від 01.04.2021р. до Фізичної особи-підприємця Войнаровського Анатолія Миколайовича та ОСОБА_1 про солідарне стягнення з останніх на користь кредитної установи 169 847,71 грн., в тому числі 148 927,61 грн. основної заборгованості за кредитом, 16 460,51 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 232,33 грн. пені, 3 402,06 грн. пені, нарахованої за простроченою заборгованістю за кредитом, 825,20 грн. пені, нарахованої за простроченою заборгованістю по сплаті відсотків за користування кредитом.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилався на порушення ФОП Войнаровським А.М. умов Кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. в частині своєчасного здійснення платежів по сплаті кредиту та відсотків, виникнення у зв`язку з цим заборгованості та нарахування пені, а також на укладення між АТ "Кредобанк" та ОСОБА_1 в забезпечення виконання ФОП Войнаровським А.М. взятих на себе зобов`язань по сплаті кредиту згідно Кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. договору поруки №70/18-2 від 05.09.2018р.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 06.04.2021р. суд постановив звернутися до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

13.04.2021р. від Управління Державної міграційної служби України у Волинській області надійшла відповідь на запит суду з інформацією про зареєстроване місце проживання солідарного відповідача - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 19.04.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 17.05.2021р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

05 травня 2021 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області було зареєстровано клопотання АТ "Кредобанк" про розгляд справи без участі представника позивача. При цьому пред`явлені до відповідача позовні вимоги АТ "Кредобанк" підтримує в повному обсязі, зокрема, з підстав, викладених у позовній заяві.

Суд зазначає, що відповідачі вимог ухвали суду від 19.04.2021р. про відкриття провадження у справі не виконали, своїм процесуальним правом на подання до суду відзивів на позовну заяву, інших передбачених ГПК України заяв та клопотань не скористались, останніх суду у визначенні ГПК України строки та порядку не подали, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи судом за їх участі в якості відповідачів, про день, час та місце проведення судового засідання.

Судом засвідчується, що ухвала від 19.04.2021р. про відкриття провадження у даній справі направлялась рекомендованою кореспонденцією на адресу підприємця Войнаровського Анатолія Миколайовича, визначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також засвідчену безпосередньо підприємцем в укладеному з позивачем договорі кредитування (АДРЕСА_1) та була повернута до суду без вручення адресату з підстав: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Направлений рекомендованою поштовою кореспонденцією примірник ухвали суду від 19.04.2021р. на адресу місця проживання/реєстрації солідарного відповідача ОСОБА_1, визначену у відповіді Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на запит Господарського суду Волинської області (АДРЕСА_1) також був повернутий до суду без вручення адресату з підстав: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Судом, з метою належного повідомлення відповідачів про розгляд справи за їх участю, на офіційному сайті судової влади України 28.04.2021р. було опубліковане відповідне інформаційне повідомлення.

Відтак, судом засвідчується про вжиття всіх необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи за їх участі в якості солідарних відповідачів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання кореспонденції суду (ухвали від 19.04.2021р.) відповідачами та повернення її до суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою" є наслідками діяння (бездіяльності) відповідачів щодо її належного отримання, тобто їх власною волею. Відтак, відповідачі вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином, оскільки судом було виконано всі покладені на нього обов`язки, а відповідачі, натомість, проявили протиправну процесуальну бездіяльність.

Згідно з ч. 7 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", суди безоплатно отримують відомості з Єдиного державного реєстру з метою здійснення ними повноважень, визначених законом, виключно в електронній формі через портал електронних сервісів у порядку, визначеному Міністерством юстиції України в Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, процесуальні документи суду надсилалися відповідачам за належними адресами.

Не перебування відповідачів за місцем їх державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію не є перешкодою розгляду справи судом відповідно за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права судом. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018р. та від 15.03.2018р. у справах №911/1163/17 та №910/32340/15 відповідно.

Згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

При неявці представника відповідача/відповідачів в судове засідання суд враховує, що відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", обов`язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню. Згідно витягу з ЄДР та у відповіді Управління Державної міграційної служби України у Волинській області адреса відповідачів: АДРЕСА_1, куди і направлялися примірники ухвали суду від 19.04.2021р.

Відповідно до пункту 99-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. №270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до пункту 116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99 1, 99 2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

Суд, здійснивши аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 99-2, 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, або за закінченням терміну зберігання то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Поруч з цим, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Зважаючи на те, що всі учасники справи належним чином повідомлялись про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, суд, оцінюючи подані позивачем докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідачів позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

05 вересня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" (на даний час Акціонерне товариство "КРЕДОБАНК" згідно з рішенням акціонера від 29.11.2018р. №03/2018) та Фізичною особою-підприємцем Войнаровським Анатолієм Миколайовичем (Позичальник) було укладено кредитний договір №70/18.

Відповідно до п. 1. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. банк зобов`язався надати у власність Позичальникові грошові кошти (Кредит) у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник, в свою чергу, повернути кредит і сплатити проценти за користування коштами, а також комісійні.

Пунктом 2.1. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. визначено, що розмір кредиту та валюта кредиту становить 320 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.14. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. датою видачі кредиту вважається дата перерахування кредитних коштів (в повній або частковій сумі) з позичкового рахунку банку на поточний рахунок позичальника. Позичальник має право відмовитись від одержання Кредиту частково або в повному обсязі до дати надання Кредиту, про що повідомляє Банк у письмовій формі.

Термін остаточного повернення кредиту позичальником - 04.09.2021р., строками погашення кредиту є період з 31.10.2018р. по 31.08.2021р. в розмірі повернення 9 000 грн., а також на суму 5 000 грн. до 04.09.2021р. (п. 2.5 договору).

Згідно з п. 2.2. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. цільовим призначенням кредиту є придбання обладнання згідно Договору №АР-00000036 купівлі-продажу від 01.04.2018р., що укладений Позичальником з підприємством "Арент С.В.".

Відповідно до п. 2.13. кредитного договору від 05.09.2018р. позичальник зобов`язується не пізніше 3-х робочих днів з моменту видачі йому кредитних коштів по Договору представити до Банку відповідного змісту Довідку/Лист від Продавця обладнання, що пропонується в заставу Банку, - якою буде засвідчено факт належного виконання Покупцем зобов`язань по Договору №АР-00000036 купівлі-продажу від 01.04.2018р., в т.ч. зобов`язань щодо повної оплати ціни за Товар. У разі невиконання даної вимоги, процентна ставка/маржа за користування кредитними коштами встановлюється з розрахунку на 2 % (два процентних пункти) вище діючої, починаючи з 1-го числа 2-го місяця після невиконання цієї умови. В подальшому при виконання Позичальником вищезазначеної умови, процентна ставка/ маржа за користування кредитними коштами встановлюється на попередньому рівні. Така зміна розміну процентів/маржі додаткового погодження Сторонами не потребує.

Пунктом 2.3 кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. сторонами встановлено змінювану процентну ставку та її розмір, а саме: розмір змінюваної процентної ставки на перший період дії ставки становить 18,39% річних («Первинна процентна ставка»). Подальший розмір Змінюваної процентної ставки визначається як Базова Ставка + Маржа, в порядку визначеному цим Договором, Період дії Змінюваної Процентної ставки: 3 повних календарних місяці. Перебіг першого Періоду Дії Ставки, починається з дня укладення Договору та завершується зі спливом 3 повних календарних місяців від місяця укладення Договору. Маржа 5,0%.

Пунктом 4.10 кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. визначено положення, які застосовуються при обранні типу процентної ставки - Змінювана.

Згідно з п. 4.3 кредитного договору від 05.09.2018р. проценти за користування Кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 (триста шістдесят) днів у році), за ставкою, визначеною у п. 2.3 цього договору з дня видачі Кредиту до дня повернення Кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього договору.

Позичальник сплачує проценти, нараховані відповідно до п. 4.3. Договору, у валюті Кредиту щомісяця, але не пізніше останнього банківського дня місяця, за який вони нараховані (п. 4.6. договору).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. за надання Кредиту за користування кредитними коштами позичальник сплачує комісії визначені п. 2.4 цього договору.

Згідно п. 2.4 кредитного договору №70/18 за надання кредиту та користування кредитними коштами сплачуються наступні комісії: за видачу кредиту - 4 800 грн. (1,5% від максимального ліміту заборгованості) сплачується до видачі кредитних коштів; за управління кредитом - 0,00 грн; за дострокове повернення Кредиту з одночасним розірванням цього Договору ( при умові, коли термін між датою дострокового повного повернення і остаточного повернення кредиту, перевищує 90 календарних днів) - 0,5% від максимального ліміту заборгованості по кредиту, що повертається достроково; за дострокове повернення частини кредиту - 0,5% від суми кредиту, що повертається достроково; Сплата комісій, встановлених цим Договором здійснюється, Позичальником у строки визначені цим Договором (п . 4.5.договору).

Судом встановлено, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором АТ "КРЕДОБАНК" виконало у повному обсязі, фактично надавши боржнику кредитні кошти в межах суми, передбаченої кредитною угодою, що підтверджується меморіальним ордером №49872498 від 06.09.2018р. на суму 320 000,00 грн.

Викладені обставини свідчать про те, що кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши позичальнику кредит, згідно з умовами кредитної угоди.

23 жовтня 2020 року позивач надіслав на адресу позичальника - підприємця Войнаровського А.М. повідомлення-вимогу за №1453847 про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якої заборгованість позичальника перед банком станом на 23.10.2020р. становить: 160 044,61 грн. в тому числі прострочена 56 044,61 грн. Доказами направлення вимоги виступає фіскальний чек відділення зв`язку від 23.10.2020р. та поштове повідомлення про вручення визначеної вимоги підприємцю-відповідачу 13.11.2020р.

Доказів надання відповіді на вимогу або погашення заборгованості, сплати відсотків суду не надано.

Підприємець Войнаровський А.М. взяті на себе згідно кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. зобов`язання в частині своєчасного повернення банку одержаних кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом не виконав, суму кредиту не оплатив, відсотки не погасив.

Непроведення відповідачем належних розрахунків з позивачем у розмірах та періоди, визначені п. 5.1 договору кредитування, виникнення заборгованості у ті чи інші періоди на ту чи іншу суму в сукупності виступило підставою для звернення банку до суду з позовом про дострокове примусове стягнення з боржника сум існуючої заборгованості та відсотків за користування кредитними коштами, нарахування при цьому сум штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір. Аналогічне правило випливає із ст. 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України).

Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1054 Цивільного кодексу України ).

Кредит - це позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 1056№ Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відсотки за користування кредитом за своїм характером є платою і підлягають стягненню за весь час користування кредитом.

Відповідно до ст. ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що в даному випадку відносини між АТ "КРЕДОБАНК" та підприємцем Войнаровським А.М. носять договірний характер, укладений між ними кредитний договір №70/18 від 05.09.2018р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний чи змінений не був, договір містить в собі усі істотні умови, встановлені для угод відповідного роду, підписаний уповноваженим представником банку та особисто позичальником, скріплений відтиском печатки кредитної установи.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд встановив, що взяті на себе відповідно до умов кредитного угоди №70/18 від 05.09.2018р. зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування (у порядку та строки, визначені договором) підприємець Войнаровський А.М. не виконав.

Суд засвідчує, що згідно наведених позивачем у позовній заяві даних, долучених до матеріалів справи розрахунків, документів в їх обґрунтування, заборгованість підприємця Войнаровського А.М. склала 148 927,61 грн. по сплаті основної суми боргу, а також 16 460,51 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом.

Судом встановлено, що суми, котрі входять до ціни позову, зокрема, прострочена заборгованість по основному кредиту та заборгованість по відсотках відповідають фактичним обставинам справи, положенням чинного законодавства, укладеного договору, підтверджуються наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не були спростовані чи заперечені, а відтак підлягають до стягнення на користь позивача в судовому порядку.

Окрім цього кредитною установою у відповідності до положень чинного законодавства України та умов кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. було нараховано підприємцю Войнаровському А.М. 232,33 грн. пені, 3 402,06 грн. пені за простроченою заборгованістю за кредитом за період з 05.07.2020р. по 05.01.2021р., 825,20 грн. пені за простроченою заборгованістю по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 05.07.2020р. по 05.01.2021р.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У відповідності до положень статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.8 кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р., у випадку неповернення Позичальником Кредиту в термін, визначений цим Договором та додатками до нього, Банк має право застосувати до позичальника санкції, передбачені п.п. 7.1., 7.2., 7.5 цього Договору.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення Кредиту, оплати процентів, комісій, інших платежів за цим Договором) Банк має право стягнути з Позичальника пеню в розмір, визначеному п. 2.11. цього Договору. Пеня по зобов`язаннях в іноземній валюті сплачується в національній валюті України, за офіційним курсом гривні відносно відповідної іноземної валюти встановленої Національним банком України на дату нарахування пені.

В даному випадку пунктом 2.11. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. передбачено, що пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розраховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від простроченої/несплаченої суми, за кожен календарний день прострочення.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум пені, перевіривши методику та періоди їх нарахування позивачем, суд вважає, що останні підставні частково та підлягають до задоволення в розмірі 2 505,86 грн. пені за простроченою сумою кредиту, 607,66 грн. пені за простроченими відсотками.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

При цьому, суд засвідчує, що позивач, здійснюючи розрахунки пені 3 402,06 грн. за простроченою заборгованістю за кредитом за період з 05.07.2020р. по 05.01.2021р. та 825,20 грн. пені за простроченою заборгованістю по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 05.07.2020р. по 05.01.2021р. не врахував того, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відтак, на думку та переконання суду, підставним буде нарахування пені за простроченою заборгованістю за кредитом та пені за простроченою заборгованістю по сплаті відсотків за користування кредитом починаючи з 06.07.2020р. (05.07.2020р. - вихідний день).

Поруч з цим відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Як це вбачається з п. 2.11. кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р., сторонами було визначено можливість нарахування штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від простроченої/несплаченої суми, за кожен календарний день прострочення.

Враховуючи положення зазначеного нормативного акту, умови кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. та фактичні обставини справи, беручи до уваги допущені позивачем при нарахуванні штрафних санкцій помилки, суд вважає, що підставною та такою, що підлягатиме до задоволення є пеня 2 505,86 грн. за простроченою сумою кредиту та пеня 607,66 грн. за простроченими відсотками, нарахована із сум, визначених позивачем в розрахунках сум пені з врахуванням встановленої подвійної облікової ставки Національного банку України в той чи інший період.

Відтак, в позові в частині стягнення 896,20 грн. пені, нарахованої за простроченою заборгованістю за кредитом та 217,54 грн. пені, нарахованої за простроченою заборгованістю по сплаті відсотків за користування кредитом, позивачу слід відмовити, як такої, що нарахована та пред`явлена безпідставно.

Судом також засвідчується, що при зверненні АТ "Кредобанк" до суду з позовними вимогами до загальної ціни позову 169 847,71 грн. була включена вимога щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 232,33 грн. Проте з поданого позивачем розрахунку пені неможливо визначити період, строк її нарахування, підстави для такого нарахування. Крім того, можливість нарахування відповідної санкції в якості забезпечення виконання того чи іншого зобов`язання не вбачається з умов укладеного між сторонами у справі договору №70/18 від 05.09.2018р., що, в свою чергу, на думку суду, унеможливлює звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами.

Відтак, в позовних вимогах в частині стягнення з відповідача 232,33 грн. пені слід відмовити як такі, що є необґрунтованими.

Одночасно з цим, з метою забезпечення виконання зобов`язань підприємцем Войнаровським А.М., які виникають з умов кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р., 05 вересня 2018 року між ПАТ "КРЕДОБАНК" (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки №70/18-2 відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання підприємцем Войнаровським А.М. зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за Кредитним договором №70/18 від 05.09.2018р.

Укладений між цими сторонами договір поруки №70/18-2 предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний чи змінений не був, договір містить в собі усі істотні умови, встановлені для угод відповідного роду, підписаний уповноваженим представником банку та особисто поручителем, скріплений відтиском печатки кредитної установи.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки від 05.09.2018р. №70/18-2, у випадку невиконання боржником свої зобов`язань за кредитним договором, кредитор письмово повідомляє поручителя про це із зазначенням суми заборгованості боржника.

Відповідно до п. 2.2 договору поруки №70/18-2, поручитель зобов`язаний сплатити кредитору заборгованість протягом 7 календарних днів з моменту невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (п. 2.6 Договору поруки від 05.09.2018р. №70/18-2).

Матеріалами справи підтверджується факт виконання кредитною установою-позивачем положень умов договору поруки в частині направлення письмової вимоги поручителю щодо невиконання основним боржником зобов`язань за кредитним договором та необхідності вжиття останніми заходів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості, сплату відповідних відсотків та сум санкцій.

Так 29 січня 2021 року позивач надіслав на адресу поручителя - ОСОБА_1 вимогу №1453847/2 від 29.01.2021р. про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якої заборгованість позичальника перед банком станом на 29.01.2021р. становить: 165 388,12 грн., в тому числі прострочена 88 388,12 грн.

Доказами направлення вимоги виступають фіскальний чек відділення зв`язку від 29.01.2021р. та копія конверта рекомендованого відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку про повернення кореспонденції без вручення адресату з підстав: "закінчення терміну зберігання".

Доказів надання відповіді на вимогу або погашення заборгованості суду не надано.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України).

Частиною 4 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно ст. 543 ЦК України при наявності солідарного зобов`язання боржників, кредитор має право вимагати виконання як від усіх боржників разом, так і від кожного окремо, причому, як повністю, так і в частині боргу.

З огляду на викладені обставини, вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів сум заборгованостей та штрафних санкцій (визначених судом, як такі, що обгрунтовані) підставна згідно ст. 554 ЦК України, положень кредитного договору №70/18 від 05.09.2018р. та договору поруки від 05.09.2018р. №70/18-2.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідачів, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог за рахунок підприємця Войнаровського А.М. та ОСОБА_1 (в порядку солідарного стягнення).

Відповідно до ч. 5 ст. 327 ГПК України, якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів чи проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька наказів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Разом з цим позивач просить стягнути солідарно з відповідачів понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 080,00 грн.

При розподілі судових витрат суд враховує наступне.

Згідно ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Суд засвідчує, що реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частина 1 статті 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що 11 квітня 2019 року між Акціонерним товариством "Кредобанк" (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Смарт Лекс" (Виконавець) було укладено договір про надання правової допомоги.

В позовній заяві від 01.04.2021р. представник позивача, адвокат Хоменко Олена Миколаївна (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ВЛ №1274 від 30.10.2020р., довіреність від 30.11.2020р. №11543) засвідчила, що АТ "Кредобанк" були понесені та очікуються понести витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 22 080,00 грн.

З попереднього/орієнтовного розрахунку від 01.04.2021р. на виконання вимог договору про надання правової допомоги від 11.04.2019р. вбачається, що представником (адвокатом) Хоменко О.М. надано та в подальшому планується надати наступні види послуг:

- надання правової інформації, усних та письмових консультацій і роз`яснень з правових питань щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку - 1 000,00 грн;

- аналіз судової практики Верховного суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором - 1 000,00 грн.;

- складання та подання (відправка) вимог щодо повернення грошових коштів за кредитним договором - 1000,00 грн.;

- складання та подання (відправка) до суду позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором - 10 000,00 грн.

- складення заяв, клопотань, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру в межах розгляду позову - 2080,00 грн.;

- представництво інтересів по справі в суді першої інстанції, участь в судових засіданнях - 7 000,00 грн.

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено понесення витрат в розмірі 13 000 грн. на надання АТ "Кредобанк" адвокатом Хоменко О.М. послуг з професійної правничої допомоги.

В частині клопотання АТ "Кредобанк" про стягнення витрат в розмірі 9 080 грн. (визначена сума включає в себе складення заяв, клопотань, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру в межах розгляду позову - 2 080 грн.; представництво інтересів по справі в суді першої інстанції, участь в судових засіданнях - 7 000 грн.), суд не вбачає підстав для його задоволення та відмовляє в його задоволені, з огляду на ту обставину, що представником АТ "Кредобанк" заяв, клопотань, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (окрім клопотання №1453847/1 від 26.04.2021р. про розгляд справи за відсутності представника позивача) в межах розгляду даної справи не подавалось, участь у судовому засіданні в якості представника позивача, як адвоката, не забезпечувалась.

Поруч з цим, суд також засвідчує, що ч. 3 ст. 126 ГПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Суд звертає увагу на те, що співмірність витрат - це доволі суб`єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників, та може тлумачитися судом відповідно до його дискреційних повноважень. Проте дискреція суду в цьому випадку усічена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Для включення всієї суми фактичних витрат у відшкодування за рахунок Фізичної особи-підприємця Войнаровського Анатолія Миколайовича та ОСОБА_1 має бути встановлено, що такі витрати АТ "Кредобанк" були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено ст. 126 ГПК України та ст. 30 Закону. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, зокрема, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного судового рішення, суд дійшов висновку щодо доцільності відшкодування підприємцем Войнаровським А.М. та ОСОБА_1 на користь АТ "КРЕДОБАНК" витрат по оплаті наданої правової допомоги в суді в розмірі 6 500,00, що, на думку суду, є достатньою компенсацією витрат робочого часу, необхідних для надання правової інформації, усних та письмових консультацій і роз`яснень з правових питань щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку, аналізу судової практики Верховного Суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, складання та подання (відправка) вимог щодо повернення грошових коштів за кредитним договором, складання та подання (відправка) до суду позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, вартість наданих адвокатом Хоменко О.М. послуг з правової допомоги підлягає до стягнення на користь банку у відповідності до ч. 4 ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок підприємця Войнаровського А.М. та ОСОБА_1 , а саме на суму 6 448,49 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно із Фізичної особи-підприємця Войнаровського Анатолія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Луцьким МВ УДМС України у Волинській області 20.02.204р., дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Кредобанк" (м. Львів, вул. Сахарова, 78, ) 148 927,61 грн. заборгованості за кредитом, 16 460,51 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 2 505,86 грн. пені за простроченою сумою кредиту, 607,66 грн. пені за простроченими відсотками, а всього 168 501,64 грн., 2 527,51 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору та 6 448,49 грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги.

3. В частині стягнення 896,20 грн. пені за простроченою сумою кредиту, 217,54 грн. пені за простроченими відсотками та 232,33 грн. пені, в позові відмовити.

4. В частині стягнення 15 631,51 грн. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, відмовити.

5. Накази на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 18.05.2021р.

Суддя В. А. Войціховський