ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5813/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Мороза В.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Васильєв О.Ю.) від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Дніпро

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, м. Дніпро

про стягнення 25 232,45 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020р. Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро (з урахуванням уточненої позовної заяви від 21.10.2020р.), про стягнення 25 232,45 грн. - витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних послуг та земельного податку за орендованим майном за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2132-ОД від 01.01.2006р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (орендодавець), Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська (орендар) та Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (балансоутримувач).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 (з урахуванням ухвали від 09.02.2021р. про виправлення описки у резолютивній частині рішення):

- позовні вимоги задоволено у повному обсязі;

- стягнуто з відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України (49005, м. Дніпро, вул. Феодосіївська, буд.13; ) на користь позивача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (49600, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 108; ): 25 232,45 грн. - витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних послуг та земельного податку та 2 102,00 грн. - витрат на сплату судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема вказує наступне:

- в порушення вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивачем не складались, відповідачу не надавались та не подавалися до суду першої інстанції, необхідні первинні документи, які б підтверджували факт споживання відповідачем відповідних комунальних послуг;

- позивачем не надано розрахунку розміру суми витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних платежів та оплати земельного податку, та не визначено період, за який з відповідача стягнено відшкодування цих витрат.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

02.04.2021р. позивачем до Центрального апеляційного господарського суду поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому в обґрунтування своїх тверджень позивач зокрема посилається на те, що на його думку, оскільки відповідач продовжує користуватися орендованим приміщенням, договір оренди є таким, що продовжує діяти на попередніх умовах.

Також, позивач заперечує проти доводів апелянта щодо недоведеності факту споживання відповідачем комунальних послуг, посилаючись на наявні в матеріалах справи докази - повідомлення про сплату, в яких зазначається формування загальної суми використаних послуг за кожний місяц та зазначені види послуг. Не погоджується з доводами апелянта про недоведеність розміру витрат з огляду на те, що у відзиві на позовну заяву не міститься вказівки про незгоду відповідача з даною обставиною, відповідно відповідач позбавлений права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Позивач вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.01.2006р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (орендодавець) та Квартирно-експлутаційним відділом м. Дніпропетровськ (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2132-ОД. Предметом договору є приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), пр-т Дмитра Яворницького (колишня назва - пр-т Карла Маркса), буд. 108 та перебувало на балансі Державного підприємства «Придніпровська залізниця» для розміщення управління військових сполучень на Придніпровській залізниці. Балансоутримувачем зазначеного приміщення є Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - договір оренди).

На підставі акту приймання - передачі від 01.01.2006р. та від 18.03.2016р. орендоване приміщення за договором було передано відповідачу (а.с.18, 38 ).

У відповідності до п. 10.1. договору оренди цей договір діє з 01.01.2006р. до 31.12.2006р. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу пожежної інспекції та узгодження балансоутримувача, договір, за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі. Згідно з п. 10.2. договору зміни і доповнення до цього договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. (а.с.13-17).

З матеріалів справи вбачається, що додатковими угодами до договору від 30.10.2007р., 23.02.2009р., 23.09.2009р., 05.06.2010р., 01.08.2012р., 23.04.2013р., 07.05.2014р., 18.03.2016р., 18.07.2016р., 15.09.2016р., 25.11.2016р., 05.05.2017р., 24.01.2018р. та від 25.04.2018р. сторони продовжували строк дії договору. У відповідності до додаткової угоди від 25.04.2018р. строк дії договору оренди був продовжений до 30.06.2018р. (а.с. 21-37, 39-44, 46).

30.10.2007р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області та Квартирно-експлутаційним відділом м. Дніпропетровськ було укладено додаткову угоду до договору оренди, відповідно до п. 5.19. якої орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг (а.с.21-25).

30.06.2018р. строк дії договору оренди сплив та пролонгований не був. Станом на 23.07.2020р. майно орендарем не повернуто та перебуває в користуванні відповідача. Як зазначено позивачем витрати, пов`язані з утриманням майна, а саме сплата комунальних послуг та земельного податку, відшкодовувались відповідачем до 31.12.2018р.

Оскільки з 01.01.2019р. відповідачем припинено відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням майна, у нього за твердженням позивача утворилась заборгованість за 2019 рік перед позивачем у розмірі 25 232,45 грн., що стало підставою для звернення останнього з цим позовом до господарського суду.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, більш вірогідно підтверджують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, ніж докази, наведені відповідачем в обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог (оскільки відповідачем на час винесення рішення у справі не надано суду належних доказів повернення позивачу орендованого приміщення за відповідним актом повернення, тобто майно фактично перебуває у користуванні відповідача, дана обставина не звільняє відповідача від зобов`язання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень). За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, що стало підставою для задоволення позову у повному обсязі.

Проте, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції безпідставним та помилковим з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.01.2006р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (орендодавець) та Квартирно-експлутаційним відділом м. Дніпропетровськ (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2132-ОД.

30.10.2007р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області та Квартирно-експлутаційним відділом м. Дніпропетровськ було укладено додаткову угоду до договору оренди, відповідно до п. 5.19. якої орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг

Як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (балансоутримувач) та Квартирно-експлутаційним відділом м. Дніпро (орендар) було укладено договір № ПР/НА-18-001/НКМ-В про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та наданих комунальних послуг орендарю (надалі - договір про відшкодування витрат) (а.с. 47-50).

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначалося, а позивачем не заперечувалося, що саме цей договір був укладений на виконання умов договору оренди та додаткової угоди до договору оренди від 30.10.2007р. Такого висновку можливо дійти і з аналізу предмету договору про відшкодування витрат, оскільки в ньому визначено саме майно, яке є предметом договору оренди.

Отже, порядок відшкодування орендарем витрат на утримання орендованованих приміщень був врегульований сторонами окремим договором.

В розділі 2 договору про відшкодування витрат сторонами узгоджена ціна договору. При цьому, п. 2.2. передбачено, що ціна договору може бути змінена за взаємною згодою сторін з обов`язковим укладенням сторонами додаткової угоди до даного договору.

В договорі про відшкодування витрат сторонами узгоджено, що умови цього договору застосовуються до відносин сторін з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року (п. 8.1.). Зміни або доповнення до цього договору допускаються за взаємною згодою сторін (п. 8.3.). Чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; дострокового за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 8.8.).

При цьому, положення договору про відшкодування витрат не передбачають умови подовження строку дії цього договору в інший спосіб, окрім внесення змін до цього договору за взаємною згодою сторін.

12.03.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору про відшкодування витрат, у відповідності до якої сторони змінили ціну договору та домовились, що умови цієї угоди поширюються на взаємовідносини сторін з 01.01.2018 по 31.12.2018 року (а.с. 52).

18.04.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 до договору про відшкодування витрат, у відповідності до якої сторони знову змінили ціну договору та домовились, що умови цієї угоди поширюються на взаємовідносини сторін по 31.12.2018 року включно (а.с. 54). У відповідності до цієї додаткової угоди № 2 ціна договору становить 49 770,12 грн. з ПДВ, з них по видам послуг: водопостачання та водовідведення - 1 275,98 грн. з ПДВ; вивіз смиття - 1 611,22 грн. з ПДВ; опалення - 40 432,10 грн. з ПДВ; компенсація земельного податку - 6 450,82 грн.

Також, матеріали справи містять розрахунок вартості комунальних послуг та вартості експлуатаційних витрат на утримання приміщення площею 151,2 м2 у будинку управління залізниці, що орендується Управлінням військових сполучень, згідно розрахунку-калькуляції на 2018 рік.

Згідно з вказаним розрахунком вартість послуг за 12 місяців складає 49 770,12 грн. з ПДВ, з яких: водопостачання та водовідведення - 1 063,32 грн.; вивіз сміття - 1 342,68 грн.; опалення - 33 693,42 грн.; компенсація податку на землю - 6 450,82 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з п. 3) ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача 25 232,45 грн., при цьому будь-якого обґрунтованого розрахунку цієї суми, а також визначення за які саме витрати позивача має бути стягнення ця сума позову, позовна заява не містить.

Також, як із позовної заяви, так і з інших пояснень позивача, в тому числі з відзиву на апеляційну скаргу, не можливо чітко встановити період, за який утворилася ця заборгованість.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою зауваження відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, щодо недоведеності позивачем ціни позову та періоду часу, за який пред`явлено позовні вимоги,

Також, апеляційний суд звертає увагу на той факт, що відповідач є бюджетною установою, яка обслуговується Державною казначейською службою і всі платежі здійснює у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України, що унеможливлює здійснення будь-яких платежів без наявності відповідного договору, зареєстрованого органами казначейства в установленому порядку.

Проте, цей факт залишений поза увагою судом першої інстанції. Не прийнятий до уваги місцевим господарським судом факт того, що договір про відшкодування втрат припинив свою дію 31.12.2018р., в матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи починаючі з 01.01.2019р., які-б підтверджували суми витрат позивача, які мають бути відшкодовані орендарем, та на підставі яких відповідач мав би змогу здійснити оплату цих витрат у відповідності до положень Бюджетного кодексу України.

Також, враховуючи наявні в матеріалах справи листи відповідача, які свідчать про неодноразові звернення до позивача про укладення договору на новий строк, судова колегія вважає, що саме бездіяльність позивача призвела до фактичного продовження орендних відносин сторін без їх договірного врегулювання

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє заперечення позивача, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, що матеріали справи містять докази сплати позивачем витрат на утримання орендованого майна, оскільки подані позивачем до суду повідомлення про сплату не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні». До того ж ці документи стосуються загальних витрат підприємства позивача і з них неможливо визначити частку відшкодування, яка відноситься до орендованого відповідачем приміщення.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 25 232,45 грн. є не обґрунтованими, а оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3 283,50 грн. слід покласти на позивача.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021р. у справі № 904/5813/20 - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 2 102,00 грн. покласти на позивача.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 283,50 грн.

Видачу наказу згідно зі ст. 327 Господарського процесуального кодексу України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз