ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2021м. ДніпроСправа № 904/1938/21
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г., розглянувши справу

за позовом Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС", м. Дубляни, Львівська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ", м. Новомосковськ, дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором поставки та штрафних санкцій

Без виклику (повідомлення) сторін.

СУТЬ СПОРУ:

Спільне українсько-польське підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ" (далі-відповідач) заборгованості за Дистрибуційною угодою у сумі 93 303,77 грн., з яких сума основного боргу складає 84 270,00 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі - 3 159,76 грн., сума 3% річних - 1 174,80 грн., пеня - 4 699,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 09.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Так, на підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, б. 150, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила).

Так, для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

Більше того, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду відбулось через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про наявність справи у суді був повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами.

Також Відповідач не скористався правом на продовження строків, визначених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без виклику учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд встановив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ:

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин, пов`язаних з укладенням дистрибуційної угоди, умов та строків оплати за поставлений товар, встановлення факту неналежного виконання відповідачем договору в частині повної та своєчасної оплати.

Як вбачається з позовної заяви, 24.02.2020 між Спільним українсько-польським підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС" (далі - постачальник. позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ" (далі - дистрибутор, відповідач) укладено Дистрибуційну угоду № 010/ФС (далі - угода).

Діючою дистрибуційною угодою сторона 1 підтверджує, що сторона 2 є офіційним дистрибутором товару на території: Дніпропетровська область (надалі - територія). Товар по дистрибуційній угоді (далі - угода) - продукція, поставлена згідно замовлення та асортименту розділу 3 даної угоди, а також піддони, на які вона навантажується (1.1. угоди).

Відповідно до п. 1.3 угоди постачальник зобов`язується систематично поставляти та передавати у власність дистрибутора товар у терміни та в порядку передбачені цією угодою та додатками до неї, а дистрибутор зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даної угоди.

Згідно п. 1.5. угоди ціна товару встановлена на основі цін, затверджених постачальником, в специфікації (додаток №1), що є невід`ємною частиною в даної угоди. Ціни на товар можуть змінюватись в залежності від конюктури ринку.

Дистрибутор зобов`язується прийняти (розвантажити) отриманий від постачальника товар одразу після його прибуття на склад та розраховуватись за продукцію згідно з п. 8.1. угоди (пп.пп. 7.1.1., 7.1.2. п. 7.1. угоди).

Пунктом 8.1. угоди встановлено, що розрахунок за кожну партію товару здійснюється дистрибутором шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту його поставки.

Дана угода починає свою дію з моменту підписання її сторонами і діє у частині поставки до 31.12.2020, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язання. У випадку відсутності письмового повідомлення іншої сторони про бажання припинити дію угоди відповідно до даного пункту за місяць до закінчення терміну дії угоди, дія даної угоди автоматично пролонговується на кожен наступний календарний рік з наступного дня (п. 10.1. угоди).

Пунктом 11.1. угоди встановлено, що за порушення умов даної угоди, винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до п. 11.2. угоди за прострочення термінів розрахунку, передбачених п. 8.1. цієї угоди дистрибутор виплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від неоплаченої суми вартості партії товару за кожен календарний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочення.

Сторонами 24.02.2020 підписано специфікацію до Дистрибуційної угоди № 010/ФС від 24.02.2020.

На виконання умов Дистрибуційної угоди позивачем поставлено відповідачеві товар на загальну суму 413 701,27 грн., що підтверджується видатковими накладними № ЕЛБ-2 від 06.03.2020 на суму 96 801,98 грн., № ЕЛБ-0 від 27.04.2020 на суму 108 862,56 грн., № ЕЛБ- від 02.06.2020 на суму 106 525,97 грн., № ЕЛБ-2 від 23.07.2020 на суму 101 510,76 грн., які підписані сторонами без заперечень та скріплені печатками сторін, крім того поставка товар у підтверджується товарно-транспортними накладними

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково у сумі 329 431,27 грн., що підтверджується банківськими виписками наявними в матеріалах справи, в наслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 84 2703,00 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 116 від 16.12.2020 з вимогою оплатити суму боргу, направлення претензії підтверджується описом та фіскальним чеком.

Відповідач відповіді на претензію не надав, суму боргу не оплатив.

Викладене стало підставою для звернення позивача з позовом до суду для захисту свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на підставі наступного.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного з законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ч.1-2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана норма кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 198 ГК України.

Відповідно до умов договору строк оплати товару є таким, що настав.

Доказів оплати заборгованості за поставлений товар сторонами до матеріалів справи не надано.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 84 270,00 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 4 699,21 грн., 3% річних - 1 174,80 грн. та інфляційні втрати - 3 159,76 грн.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 11.1. угоди встановлено, що за порушення умов даної угоди, винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до п. 11.2. угоди за прострочення термінів розрахунку, передбачених п. 8.1. цієї угоди дистрибутор виплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від неоплаченої суми вартості партії товару за кожен календарний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочення.

Перевіривши розрахунки надані позивачем, судом встановлено, що пеня нарахована не вірно за весь період прострочення оплати з 13.08.2020 по 29.01.2021.

Як зазначалось вище п. 8.1. угоди встановлено, що розрахунок за кожну партію товару здійснюється дистрибутором шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту його поставки.

З врахуванням викладеного розмір пені слід розраховувати з 14.08.2020 по 29.01.2021 та її сума, що підлягає стягненню становить 4 671,58 грн.

В частині стягнення 27,63 грн. пені слід відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 3 % річних за період з 14.08.2020 по 29.01.2021, що підлягають до стягнення становлять 1 167,90 грн.

В частині стягнення 3% річних у сумі 6,90 грн. слід відмовити.

Щодо нарахування інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Так, п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат та встановив, що інфляційні втрати за період з серпня 2020 по січень 2021 становлять 4 119,57 грн., однак суд не може вийти за межі позовних вимог, тому до стягнення підлягає сума заявлена позивачем 3 159,76 грн.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 84 270,00 грн., 4 671,58 грн. - пені, 1 167,90 грн. - 3% річних, 3 159,76 грн. - інфляційних втрат.

В частині стягнення пені у сумі 27,63 грн. та 6,90 грн. - 3% річних слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати на судовий збір покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ" про стягнення заборгованості за договором поставки та штрафних санкцій - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, 150, ) на користь Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС" (80381, Львівська область, Львівськи район, м. Дубляни, вул. Львівська, 11, ) суму основного боргу у розмірі 84 270,00 грн., 4 671,58 грн. - пені, 1 167,90 грн. - 3% річних, 3 159,76 грн. - інфляційних втрат та 2 269,16 грн. - витрат по сплаті судового збору, про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД КАСПІЙ" на користь Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТРУС" пені у сумі 27,63 грн. та 6,90 грн. - 3% річних - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.05.2021

Суддя Н.Г. Назаренко