ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2021 р. Справа№ 910/13419/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Руденко М.А.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 17.05.2021

за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 (повний текст складено 20.01.2021)

у справі № 910/13419/20 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума»

про зобов`язання вчинити дії, стягнення 7 450, 00 грн збитків та 50 000, 00 грн моральної шкоди,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2020 року Фізична особа-підприємець Дмитрієва Тетяна Миколаївна (далі - ФОП Дмитрієва Т.М.) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» (далі - ТОВ «Інтергума»), в якому просила зобов`язати ТОВ «Інтергума» усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання вільного доступу до нього; стягнути 7 450, 00 грн збитків; стягнути 50 000, 00 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення зитків і шкоди обґрунтовані тим, що відповідач, який орендує у позивачки за двома договорами оренди 241, 1 кв. м. та 54, 8 кв. м. у будівлі загальною площею 364, 8 кв. м. за адресом: АДРЕСА_1, власником якої є позивачка, чинить їй перешкоди у доступі до об`єкту нерухомості, якою вона користується. Нежитлові приміщення мають єдиний вхід, відповідачем змінені замки на вхідних дверях, не зважаючи на численні намагання позивачки зайти до нежитлового приміщення, співробітники відповідача не відчиняли двері. У зв`язку з порушенням її інтересів позивачка була вимушена звернутися за професійною юридичною допомогою в юридичну компанію, сплативши за неї 7 450, 00 грн, які, на думку позивачки, є збитками. Ситуація, що виникла між позивачкою та відповідачем, негативно відбивається на психічному та емоційному стані позивачки, що, на її думку, є підставою для відшкодування відповідачем 50 000 грн моральної шкоди.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 відмовлено в задоволенні позову ФОП Дмитрієвої Т.М. до ТОВ «Інтергума». Судові витрати покладено на ФОП Дмитрієву Т.М.

Рішення обґрунтовано тим, що надані позивачкою докази (заяви до органів поліції та інформація про повідомлення) не є такими, на підставі яких можна встановити триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Навпаки, із заяв позивачки від 09.08.2020, від 12.08.2020, та даних щодо повідомлення від 13.08.2020, можна дійти висновку, що допуск позивачки у приміщення наявний (у заявах зазначає, що заважають працювати на робочому місці; у повідомленні, що доступ відновлено).

Також суд першої інстанції, виходячи з недоведеності вимог позивачки про необхідність усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди.

Крім того, суд виходив з того, що витрати на професійну правничу допомогу не є збитками, а є одним із видів судових витрат, відшкодування яких носить інший, а не характер позовної вимоги. Покладення їх на відповідача залежить від результатів вирішення спору і, виходячи з необґрунтованості вищевикладених вимог, ці кошти не підлягають стягненню з відповідача.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ФОП Дмитрієва Т.М. звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Також скаржниця просить дослідити докази, які містяться у додатках та які не могли бути подані до суду першої інстанції через їх відсутність у неї.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Дмитрієва Т.М., встановлено учасникам справи строк для подачі відзивів та заяв. Також запропоновано відповідачу надати свої міркування стосовно поданих скаржницею нових доказів. Справу призначено до розгляду на 05.04.2021.

15.03.2021 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона заперечила проти поданих скаржницею нових доказів з огляду на те, що стороною взагалі не зазначено причин неможливості подати такі докази до суду першої інстанції. Крім того, відповідачем також було залучено до матеріалів справи нові докази (договори та додаткові угоди, датовані 2021 роком). Сторона просила визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів та поновити строк на їх подання, мотивуючи це тим, що складення та підписання правочинів відбулося вже після ухваленого рішення у справі.

05.04.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 21.04.2021. Також ухвалою суду було залишено без розгляду клопотання скаржниці про дослідження доказів, які не могли бути подані до суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Інтергума» про поновлення строку для подачі нових доказів.

05.04.2021 до суду апеляційної інстанції від скаржниці надійшло клопотання про долучення доказів, в якому сторона просила встановити додатковий строк для подачі доказів.

19.04.2021 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло заперечення про долучення нового доказу.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) - Коротун О.М. на лікарняному, розгляд справи, призначений на 21.04.2021, не відбувся. Справу було призначено до розгляду на 17.05.2021.

У судове засідання 17.05.2021 з`явилися представники позивача. Представник відповідача у судове засдання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 було відмовлено скаржниці у задоволені клопотання про встановленя додаткового строку для подачі доказів.

Представник скаржниці у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду - скасувати.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

ФОП Дмитрієва Т.М. не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржниця зазначає, що вона тричі зверталася до правоохоронних органів із заявою про недопуск її до приміщення, що свідчить про триваючий характер. Проте, суд першої інстанції, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, вважав недоведеним триваючий характер правопорушення та помилково не застосував до спірних відносин положення ст. 391 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржниця вказує, що після приниження, яке їй кожного разу доводилося пережити, коли її не допускали на територію, вона змушена була звертатися за медичною допомогою. Тому вона не зобов`язана була кожен день приїжджати на територію об`єкта, щоб щоразу зафіксувати факт недопуску.

Також, на переконання заявниці, суд першої інстанції залишив поза увагою, що на арк. 96 справи міститься відповідь на адвокатський запит щодо зафіксованих повідомлень позивача на номер 102, де йдеться про те, що 13.08.2020, під час виклику поліції позивачка повідомила, що відповідач не впускає її на 2 поверх приміщення, чим перешкоджає їй працювати. Далі зазначається, що після прибуття поліції на місце, було відновлено доступ лише до частини приміщення, при цьому не зазначено, до якої саме частини приміщення. Тому саме лише посилання суду першої інстанції на формулювання, які були зафіксовані черговим працівником поліції не може бути достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачка не відповідає за слова та фрази, які зазначає оперативний працівник в базі даних.

Скаржниця також стверджує про вибіркове тлумачення лише на користь відповідача твердження, які записані у повідомленні до поліції від 13.08.2020. Так, суд першої інстанції не надав правової оцінки формулюванню, яке було зафіксовано працівниками правоохоронних органів після прибуття на місце 13.08.2020: «дана подія трапляється не в перший раз. Учасникам роз`яснено, що дана подія відноситься до цивільно-правових відносин, але заявниця відмовляється розуміти викладену інформацію та вже вп`яте пише заяву. Було відібрано заяву та передано до Голосіївського УП». Тобто, на переконання сторони, правоохоронці зазначають, що звернення має системний характер та трапляється вп`яте.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

15.03.2021 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в строк, встановлений судом та з доказами надсилання іншому учаснику справи. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач вказує, що ТОВ «Інтергума» не вчиняє дії, направлені на перешкоджання ФОП Дмитрієвій Т.М., як співвласниці будівлі на доступ до приміщень будівлі. Оскільки будівля була набута під час шлюбу, то, згідно зі ст. 368 Цивільного кодексу України, остання є спільною сумісною власністю Дмитрієвої Т.М. та ОСОБА_2 .

Відповідач вказує, що жодного належного та допустимого доказу як факту вчинення перешкод у користуванні майном у минулому і станом на дату розгляду позову, так і вчинення його конкретними особами, які хоч якось належать до ТОВ «Інтергума» до позову не надано, та, відповідно, не містяться в матеріалах справи.

Крім того, відповідач вказує, що Дмитрієва Т.М. зверталась до лікарів спочатку 14.05.2020, а потім 06.08.2020. Перше звернення датується раніше, ніж нібито її почали не пускати до будівлі. Так, в позовній заяві, вказано, що її почали недопускати з липня 2020. Натомість, звернення до лікарів датується травнем 2020. Наступне звернення до лікарів, датоване 06.08.2020 по симптоматиці фактично повністю дублює звернення від 14.05.2020. Таким чином, є очевидним, що звернення до лікарів викликані діями третіх осіб, Дмитрієвої Т.М. , оскільки симптоми просто не зникають.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2001 Дмитрієва Тетяна Миколаївна уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу приміщень загальною площею 364, 8 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності Дмитрієвої Тетяни Миколаївни на цей об`єкт нерухомості 14.11.2001 зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

З 01.11.2001 Дмитрієва Тетяна Миколаївна здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, використовуючи в цій діяльності будівлю АДРЕСА_1 .

02.01.2020 ФОП Дмитрієва Т.М. (наймодавець) та ТОВ «Інтергума» (наймач) уклали договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого наймодавець передав наймачеві у строкове платне користування для здійснення ним його статутної діяльності нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 241, 1 кв. м., із них: площа складських приміщень - 123, 9 кв. м., офісних - 117, 2 кв. м.

Термін орендного користування з 02.01.2020 по 31.12.2020.

Також 02.01.2020 ФОП Дмитрієва Т.М. (наймодавець) та Приватне підприємство «Хімтєкс» (далі - ПП «Хімтекс») (наймач) уклали договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого наймодавець передав наймачеві у строкове платне користування для здійснення ним його статутної діяльності нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 8 кв. м., із них: площа складських приміщень - 11, 2 кв. м., офісних - 43, 6 кв. м.

Термін орендного користування з 02.01.2020 по 31.12.2020.

Інша частина нежитлового приміщення, що не передана у оренду, знаходиться у користуванні позивачки.

06.08.2020, 10.08.2020 та 13.08.2020 Дмитрієва Тетяна Миколаївна зверталась до органів Національної поліції України з повідомленнями (надходили на службу 102) про те, що працівники ТОВ «Інтергума» не допускають її до приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26.08.2020 № 204-03/125/12/03-2020 про надання інформації на запит адвоката у Інформаційному порталі Національної поліції України щодо повідомлення від 13.08.2020 значиться, що по прибуттю наряду поліції доступ заявниці до частини приміщень було відновлено. Щодо повідомлень від 06.08.2020 та від 10.08.2020, вказано про подання Дмитрієвою Тетяною Миколаївною або наявністю намірів такого подання до органів поліції відповідних заяв з цього приводу.

Крім повідомлень, які надходили на службу 102, Дмитрієва Тетяна Миколаївна 06.08.2020, 09.08.2020 та 12.08.2020 зверталась до органів Національної поліції України із заявами, в яких, поряд з іншими обставинами, зазначала про не допуск її працівниками ТОВ «Інтергума» до приміщень за адресою: АДРЕСА_1.

Наведені обставини стали підставою для звернення заявниці з даним позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та відшкодуванні моральної та матеріальної шкоди.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися орендні правовідносини з найму частини нерухомого майна. Спір у справі стосується обставин не допуску власниці до приміщень та, у разі з`ясування таких фактів, усунення перешкод у користуванні таким майном.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Здійснення права власності полягає у володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільним правами, законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Тобто, позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Під захистом права власності у цивільному праві розуміється низка передбачених заходів, що вживаються у випадках порушення цього права та спрямовані на захист і відновлення власності.

Заходи, за допомогою яких цивільне право забезпечує захист відносин власності, поділяються на речово-правові та зобов`язально-правові.

Речово-правові заходи спрямовані безпосереднього на захист права власності як абсолютного права. Вони захищають повноваження власника на володіння, користування та розпорядження майном, яке є індивідуально-визначеним та існує в натурі за умови, що порушення права власності не пов`язано з невиконанням зобов`язань, що існували між власником та особою, яка порушила його права.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Відповідно до закріпленого у ст. 391 Цивільного кодексу України загального правила власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні ним законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно наявних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей, Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення,

У зв`язку з цим однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Триваюче правопорушення характеризуються безперервністю його вчинення протягом певного часу.

Однак, наявні в матеріалах справи докази (заяви до органів поліції та інформація про повідомлення) не є такими, на підставі яких можна встановити триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Зокрема із заяв скаржниці від 09.08.2020, від 12.08.2020, та даних щодо повідомлення від 13.08.2020 слідує, що допуск позивачки у приміщення наявний (у заявах зазначає, що заважають працювати на робочому місці; у повідомленні, що доступ відновлено). При цьому суд апеляційної інстанції досліджує надані до суду першої інстанції пояснення та докази, а тому посилання скаржниці на врахування тільки окремих доказів відхиляються як необґрунтовані.

До того ж, як вбачається із копії заяв скаржниці на адресу Національної поліції, дві з них зареєстровані поліцією, а третя - ні. Заява від 06.08.2020 не зареєстрована. Згідно зі змістом заяв скаржниці за наказом директора ТОВ «Інтергума» - ОСОБА_2 її не допускають до приміщення, а коли вона туди потрапляє, - то з неї знущаються. Крім того, у заявах йде мова про недосягнення згоди стосовно майна подружжя (позивачка та директор відповідача є подружжям), не наданні інформації про діяльність товариства, учасником якого вона є, тощо. Тобто заяви здебільшого стосуються зовсім інших правовідносин, а саме: поділу майна подружжя, наданні інформації учаснику товариства, управління товариством, тощо. При цьому, як зазначає сама скаржниця, знущання відбуваються саме на території приміщення, до якого, за її доводами, її ж не пускають. А тому посилання скаржниці щодо триваючого недопуску до майна визнаються необґрунтованими.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачка уклала два договори оренди з двома різними юридичними особами - ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс». Водночас, доказів того, що дії (зокрема, не допуску, порушення у роботі техніки), які перешкоджають роботі скаржниці вчиняються саме відповідачем, а не іншим орендатором, як і власне самих доказів у такому перешкоджанні, заявницею не надано. При цьому обов`язок з доведення покладається на особу, яка посилається на відповідні обставини (ст. 74 ГПК України).

За таких обставин, правомірним є висновок суду першої інстанції про не доведеність вимог скаржниці про триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову, яке би давало підстави для судового втручання шляхом усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. А тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні відповідної вимоги в розумінні ст. 74 - 81 ГПК України.

Крім того, посилання скаржниці на постанову Верховного Суду від 03.04.20219 у справі № 916/641/16 відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що обставини даної справи та наведеної вище є відмінними, оскільки у даній справі зафіксовано двічі не допуск до приміщення, а у тій, на яку посилається сторона, не допуск було зафіксовано тричі. Крім того, у даній справі було встановлено і факти допуску скаржниці до приміщення. Відповідних обставин у наведеній скаржницею справі не встановлено. А тому такі посилання скаржниці відхиляються судом як необґрунтовані.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання недоговірної шкоди передбачено ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Необхідною умовою відшкодування шкоди є одночасна наявність таких обставин: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди.

В свою чергу, відсутність однієї з наведених обставини свідчить про відсутність підстав для застосування визначеної ст. 1166 Цивільного кодексу України відповідальності. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Виходячи з недоведеності вимог скаржниці про необхідність усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди.

Щодо витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, п. 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

А тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу не є збитками, а є одним із видів судових витрат, відшкодування яких носить інший, а не характер позовної вимоги. Відповідно, покладення їх на відповідача залежить від результатів вирішення спору і, виходячи з необґрунтованості вищевикладених вимог, ці кошти не підлягають стягненню з відповідача.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ФОП Дмитрієвої Т.М. про усунення перешкод у користування майном та стягнення шкоди за недоведеністю обставин.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі № 910/13419/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/13419/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 18.05.2021

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

М.А. Руденко