ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

14 травня 2021 року м. ХарківСправа № 922/3289/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на рішення державного виконавця (вх. №147 від 05.01.2021)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни, ( АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи-підприємця Булиги Валерії Миколаївни, ( АДРЕСА_2 )
про стягнення коштів
за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явилися;

від суб`єкта оскарження: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Ковальова Тамара Дмитрівна звернуласьз позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Булиги Валерії Миколаївни, в якій просить суд стягнути оплату по договору № 318 від 25.02.2019 на розробку сайту у розмірі 108 800,00 грн., а також пеню у розмірі 277 440,0 грн., річні у розмірі 760,11 грн, інфляційні витрати у розмірі 652,80 грн, всього 387 652,91 грн. та судовий збір у сумі 5 814,80 грн. і витрати на оплату правничої допомоги у сумі 1000,00 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по договору на розробку WEB сайту №318 від 25.02.2019.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.02.2020 у справі №922/3289/19 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Булиги Валерії Миколаївни, ( АДРЕСА_2 , НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни, ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) - оплату по Договору № 318 від 25.02.2019 на розробку сайту у розмірі 108 800,00 грн., 3% річних у розмірі 760,11 грн, інфляційні витрати у розмірі 652,80 грн. та судовий збір в сумі 1653,20 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2020 року, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Булиги Валерії Миколаївни залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2020 у справі №922/3289/19 залишено без змін.

04.11.2020 через канцелярію суду стягувачем подано скаргу на дії державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції під час примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2020 р. у справі № 922/3289/19.

Ухвалою господарського суду від 04.11.2020 постановлено, скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни (вх.№25691 від 04.11.2020 року) на дії державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції під час примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2020 р. у справі № 922/3289/19, повернути без розгляду.

05.01.2021 через канцелярію суду від Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни надійшла скарга на рішення державного виконавця (вх. №147 від 05.01.2021), в якій скаржник просить суд:

Поновити строк для подання скарги.

Поновити строк оскарження повідомлення №19.24-77-8268 від 17.06.2020 року головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", з підстав відсутності дати народження боржника у наказі від 11.03.2020 року №922/3289/19, оскільки вказане повідомлення було отримано стягувачем тільки 22.10.2020 року.

Визнати вказане повідомлення неправомірним та зобов`язати головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О. відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 року №922/3289/19.

Розпорядженням керівника апарату №5/2021 від 05.01.2021 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів скарги, на підставі п.6.7.1. Засад використання Автоматизованої системи документообігу суду.

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді, в провадженні якого перебувала справа, для розгляду скарги на рішення державного виконавця (вх.№147 від 05.01.2021) визначено суддю Жиляєва Є.М.

Розпорядженням керівника апарату №23/2021 від 11.01.2021 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів скарги, на підставі п.6.12. Засад використання Автоматизованої системи документообігу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2021 скаргу на рішення державного виконавця (вх.№147 від 05.01.2021) передано на розгляд судді Присяжнюку О.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.01.2021 прийнято скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на рішення державного виконавця (вх. №147 від 05.01.2021) у справі № 922/3289/19 до розгляду. Розгляд скарги призначено на 21.01.2021 о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 21.01.2021 року, відмовлено Фізичній особі-підприємцю Ковальовій Тамарі Дмитрівні у поновленні пропущеного строку. Скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на рішення державного виконавця (вх. №147 від 05.01.2021) - залишено без розгляду та повернуто скаржнику.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 року, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.01.2021 у справі №922/3289/19 - задоволено

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.01.2021 у справі №922/3289/19 - скасовано.

Справу №922/3289/19 направлено до Господарського суду Харківської області для розгляду скарги Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на дії (рішення) державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О (вх. №147 від 05.01.2021) на стадії перевірки відповідності поданої скарги вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 12.05.2021 року, прийнято скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни на рішення державного виконавця (вх. №147 від 05.01.2021) у справі №922/3289/19 до розгляду. Розгляд призначено на "14" травня 2021 р. о 11:00 год.

Позивач, відповідач та державний виконавець, або інша посадова особа органу державної виконавчої служби, в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином згідно з ухвалою суду від 12.05.2021, а також телефонограмами переданими 12 травня 2021.

12.05.2021 року від державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О, електронною поштою, яка зареєстрована канцелярією господарського суд (вх.№2628) надійшла заява, в якій державний виконавець заперечує проти скарги у повному обсязі.

Положеннями статті 19 Конституції України врегульовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок подання скарги на дії органу виконання судового рішення врегульований приписами статті 340 ГПК України, згідно з якою скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції; про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

При цьому положеннями вказаної статті та розділу VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень" ГПК України не передбачено обов`язок сторони виконавчого провадження при зверненні до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність органу виконання судового рішення надсилати копію такої скарги як органу виконання, так і іншим учасникам справи (постанова Верховного Суду від 23.11.2018 у справі № 24/87).

Натомість приписами частини 2 статті 340 ГПК України на господарський суд покладено обов`язок не пізніше наступного дня повідомляти орган виконання судового рішення про надходження до суду скарги на дії зазначеного органу.

Процесуальним законом прямо не встановлено форму такого повідомлення, проте з огляду на положення частини 1 статті 342 ГПК України щодо розгляду скарги в судовому засіданні за участю стягувача, боржника і органу виконання судового рішення, у системному взаємозв`язку з приписами статей 232, 234 цього Кодексу, вбачається, що таке повідомлення всіх учасників одночасно здійснюється судом шляхом винесення ухвали, якою призначається розгляд скарги в судовому засіданні.

Таким чином, учасники справи та орган виконання судового рішення мають можливість дізнатись про надходження скарги тільки шляхом ознайомлення з відповідним процесуальним документом суду, після чого можуть реалізувати свої процесуальні права, зокрема щодо надання обґрунтованих заперечень (пояснень) на таку скаргу, що є реалізацією задекларованого у статті 13 ГПК України принципу змагальності сторін.

У той же час у розділі VI ГПК України відсутні положення, які б передбачали можливість відкладення розгляду скарги. Відповідно, відсутні право і обов`язок суду щодо вчинення таких процесуальних дій , у випадку неявки в засідання учасників справи, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, що перш за все обумовлено обмеженим строком на розгляд скарги, який становить лише 10 днів (частина 1 статті 342 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 березня 2019 у справі №911/1407/15.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 342 ГПК України).

Щодо клопотання про поновлення строку на оскарження.

Частиною 1 статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно зі ст. 341 ГПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Отже, встановлений приписами ст. 341 Господарського процесуального кодексу України десятиденний строк для подання скарги є процесуальним і тому відповідно до вимог статті 119 Господарського процесуального кодексу України може бути відновлений за наявності поважних причин його пропуску та на підставі заяви скаржника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в останній у вигляді клопотання.

Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У даному випадку скаржником вперше було своєчасно подано скаргу, при цьому у скарзі, яка подана вдруге заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подання скарги на дії (рішення) ДВС, але не наведено відповідних обґрунтувань та не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на оскарження.

Приписи частин 1 та 2 статті 4 ГПК України, відповідно до якої, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст.ст. 18, 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Відповідно до ч.2 ст.341 ГПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що підстави для пропуску строку на звернення до суду зі скаргою дійсно є, але носять формальний характер та з метою захисту прав Фізичної особи-підприємця Ковальової Тамари Дмитрівни, слід поновити скаржнику строк на звернення до Господарського суду Харківської області зі скаргою на дії державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О.

Як вбачається із змісту поданої скарги позивач (стягувач) посилається на те, що, 17.06.2020 головним державним виконавцем Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання.

Вищевказане Повідомлення направлено на адресу стягувача, що вказана у наказі на примусове виконання рішення (69002, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 104, кв.5) - 17.06.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

22.07.2020 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання повернулось до Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції без доказів вручення, з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Як визнається стягувачем та державним виконавцем, у жовтні 2020 року Фізична особа-підприємець Ковальова Т.Д. зателефонувала до Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та повідомила адресу на яку потрібно направити Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання.

З огляду на вищевикладене, 20.10.2020 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання направлено на адресу вказану стягувачем, яке було отримано останнім 22.10.2020 (згідно інформації з веб-сайту ПАТ "Укрпошта").

У заяві на скаргу державний виконавець Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки дії вчинені відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" вчинені у межах наданих повноважень.

Надаючи оцінку підставам поданої скарги, суд враховує наступне.

Пунктом першим частини першої ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження").

Вимоги до заяви та документи, які додаються до неї, визначені ч. 2-4 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Повідомленням від 17.06.2020 (№ 19.24-77-8268 від 17.06.2020) про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання державним виконавцем Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) повернуто Фізичній особі-підприємцю Ковальовій Тамарі Дмитрівні без прийняття до виконання. В обґрунтування цього повідомлення державний виконавець зазначив, що виконавчий документ поданий на виконання з порушенням вимоги п.3 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якої у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних- осіб) стягувача або боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи, РНОКПП. Саме відсутність у виконавчому документі інформації про дату народження боржника (як зазначено у повідомленні) позбавляє державного виконавця технічної можливості відкрити виконавче провадження в АСВП. Відтак, із врахуванням наведеного, та на підставі п.6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець Стародуб Ю.О. повернув виконавчий документ без прийняття до виконання.

Заявник вважає, що повідомлення від 17.06.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене державним виконавцем Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), є незаконним, оскільки в наказі Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі №922/3289/18 не повинно бути зазначено дату народження фізичної особи-підприємця.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України.

При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст. 1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

За приписами п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У повідомленні від 17.06.2020 головним державним виконавцем конкретизовано, яким саме вимогам не відповідає виконавчий документ: п.3 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому документі відсутня інформація про дату народження боржника.

Проаналізувавши зміст наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі №922/3289/19 на відповідність вимогам ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", суд дійшов висновку, що виконавчий документ містить всі обов`язкові реквізити і дані, які передбачені Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, яка діяла станом на дату видачі наказу господарського суду -11.03.2020).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" вимога про зазначення у виконавчому документі дати народження боржника стосується лише фізичних осіб, а не фізичних осіб-підприємців, які є суб`єктами господарювання.

Визначення поняття фізичної особи міститься у ст. 24 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Суб`єктами господарювання є: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (п. 2 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань документ в електронній або у випадку, передбаченому цим Законом, у паперовій формі, який формується та оновлюється за результатами проведення реєстраційних дій і містить відомості про юридичну особу або її відокремлений підрозділ, фізичну особу-підприємця (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та державної фіскальної служби, видачу ліцензії та документів дозвільного характеру) або громадське формування, що не має статусу юридичної особи.

Державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу-підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом. (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що у господарських відносинах фізичні особи-підприємці приймають участь як суб`єкти господарської діяльності, а не як фізичні особи лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи-підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов`язків. При цьому решта прав та обов`язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України та регулюються ним.

В наказі Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 боржником вказано фізичну особу-підприємця Булигу Валерію Миколаївну , тому вимоги п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" щодо зазначення дати народження боржника - фізичної особи не застосовуються до даного виконавчого документа.

Таким чином відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №471/283/17-ц та від 27.12.2018 у справі №469/1357/16-ц.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавці.

Обмеження стягувача у справі на отримання присудженого за наказом суду через відсутність у його та й суду відомостей про дату народження боржника, за висновками суду, є порушенням основних засад виконавчого провадження, а також права на справедливий суд та принципу доступу до правосуддя, встановленим у практиці Європейського суду з прав людини і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд вважає, що стягувач не може бути незаконно позбавлений закріпленого в Конституції України права на виконання рішення суду (постанова Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 2-42/11).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає неправомірним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", з підстав відсутності дати народження боржника у наказі від 11.03.2020 року №922/3289/19 .

Суд, враховуючи положення ч.2 ст.ст.343 ГПК України, з метою усунення порушення та поновлення порушеного права скаржника, вбачає за необхідне зобов`язати головного державного виконавця Стародуб Ю.О. (або іншу посадову особу) Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), прийняти до виконання наказ Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі № 922/3289/19 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 у справі №914/3587/14.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 339-343 Господарського процесуального кодексу України

УХВАЛИВ:

Поновити строк оскарження повідомлення №19.24-77-8268 від 17.06.2020 року головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", з підстав відсутності дати народження боржника у наказі від 11.03.2020 року №922/3289/19.

Визнати повідомлення №19.24-77-8268 від 17.06.2020 року неправомірним та зобов`язати головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Стародуб Ю.О. відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 року №922/3289/19.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 235 господарського процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст.256,257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено - 14.05.2021.

Суддя О.О. Присяжнюк

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.