ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Справа № 924/1257/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства "Надія" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в справі №924/1257/20 (суддя - Яроцький А.М.)

час та місце ухвалення: 25 лютого 2021 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; повний текст рішення складено 3 березня 2021 року

за позовом Селянського (Фермерського) господарства "Надія"

до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області

про визнання за Селянським (Фермерським) господарством "Надія" права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номер ом :03:022:0001, площею 43,6 га.

за участю представників сторін:

від Позивача - Семенов С.В.; Плавуцький В.В.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Селянське (Фермерське) господарство "Надія" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі - Відповідач) про визнання за Позивачем права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43.6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 , на підставі рішення 10-ї сесії 23 скликання Ярмолинецької районної Ради народних депутатів Ярмолинецького району Хмельницької області №8 від 28 лютого 2000 року.

Дана позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-ХМ №001294 від 28 лютого 2000 року. У зв`язку із виділенням ОСОБА_1 земельної ділянки для організації селянського (фермерського) господарства, останнім створено та зареєстровано 28 лютого 2000 року СФГ "Надія". В подальшому, дружина померлого - ОСОБА_2 звернулася із заявою до розпорядника земельної ділянки - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з метою надання роз`яснень щодо подальшого використання земельної ділянки площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001. Листом Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області, останнім жодних рішень про припинення права користування землею не приймалося, але додатково повідомило, що у зв`язку із смертю ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001 припинилося і в разі звернення будь-яких фізичних чи юридичних осіб з відповідними заявами/клопотаннями щодо надання у власність чи користування запитуваної земельної ділянки Головним управлінням будуть розглянуті в порядку черговості їх надходжень. Позивач вважає, що Відповідач не визнає право Позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером-:03:022:0001 та відмовляється надати фермерському господарству документ, який підтверджує право Позивача на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як наслідок, на переконання Позивача, земельна ділянка в будь-який час може бути передана Відповідачем у власність чи користування іншим особам. Такі дії Відповідача порушують права Позивача на вільне користування земельною ділянкою, а тому потребують захисту шляхом визнання за Позивачем права постійного користування земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи, як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина-засновника СФГ відсутня, адже правове становище Фермерського господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні прийшов до висновку про безпідставність заявленого позову, оскільки, матеріалами справи не стверджується, Позивач не навів, а судом не встановлено факту виникнення, зміни чи припинення будь-яких цивільних прав чи обов`язків Фермерського господарства. При цьому, жодних доказів оспорення Відповідачем права постійного користування Позивачем, чи витребування спірної земельної ділянки, прийняття рішень про повернення земельної ділянки тощо, матеріали справи не містять. Місцевий господарський суд зазначив, що відсутнє порушення приватного права Позивача у спірних відносинах, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову, та у даному випадку відсутнє втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Судом також прийнято до уваги позиція Відповідача у справі, що згідно з чинним законодавством до повноважень Відповідача не входить визнання або невизнання права постійного користування земельними ділянками.

Окрім того, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що посилання Позивача, як на підставу позову, на рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №56156549 від 15 січня 2021року, яким державний реєстратор відмовив Позивачу у реєстрації права постійного користування землею з кадастровим номером :03:022:0001, судом до уваги не приймаються, оскільки державний реєстратор не є відповідачем у даній справі, і відмова останнього у державній реєстрації права не є порушенням, або невизнанням зазначеного права відповідачем у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав викладеній у ній просить суд, скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в справі №924/1257/20, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Вважає, що рішення господарського суду першої інстанції є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, Позивач вказує, що після створення ОСОБА_1 . Позивача відбулася заміна землекористувача з фізичної особи (засновника) ОСОБА_1 на юридичну особу - Позивача, а тому постійним користувачем земельної ділянки площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001 є Позивач (код ЄРДПОУ 14175364). Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. В подальшому, дружина померлого - ОСОБА_2 звернулася із заявою до розпорядника земельної ділянки - Відповідача з метою надання роз`яснень щодо подальшого використання земельної ділянки площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001. Згідно з листом Відповідача жодних рішень про припинення права користування землею не приймалося, але додатково повідомив, що у зв`язку із смертю ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001 припинилося і в разі звернення будь-яких фізичних чи юридичних осіб з відповідними заявами/клопотаннями щодо надання у власність чи користування запитуваної земельної ділянки Головним управлінням будуть розглянуті в порядку черговості їх надходжень. Позивача вважає, що Відповідач не визнає право Позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 43.6 га з кадастровим номером-:03:022:0001 та відмовляється надати фермерському господарству документ, який підтверджує право Позивача на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як наслідок, земельна ділянка в будь-який час може бути передана Відповідачем у власність чи користування іншим особам. Позивач вказує, що у зв`язку відсутністю у фермерського господарства документу, який є підставою для реєстрації права користування землею у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень звернення до реєстратора є неможливим. Позивач вказує, що такі дії Відповідача порушують права Позивача на вільне користування земельною ділянкою, а тому потребують захисту шляхом визнання за Позивачем права постійного користування земельною ділянкою.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 березня 2021 року (а.с. 125) відкрито апеляційне провадження у справі № 924/1257/20. Запропоновано учасникам по справі протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 7 квітня 2021 року від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу Позивача (том 2, а.с. 81-92). В котрому Відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги Позивача та просить залишити без змін рішення. Також, Відповідач зазначає, що ним не було порушено будь яких прав чи законних інтересів Позивача. Повідомив, що на численні звернення громадян стосовно передачі їм зазначеної земельної ділянки Відповідачем відмовлено. До повноважень Відповідача не входить визнання або невизнання права постійного користування земельними ділянками. При цьому Відповідач не заперечує щодо того, що земельна ділянка перебуває у постійному користуванні в Позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ХМ №001294 від 28 лютого 2000 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року було призначено справу № 924/1257/20 до розгляду на 12 травня 2021 року об 14:00 год..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 12 травня 2021 року від Позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів по справі, а саме ухвали Ярмолинецького районного суду про забезпечення позову від 1 вересня 2020 року у справі №689/1557/20.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 12 травня 2021 року від Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Відповідача (а.с. 141).

В судове засідання від 12 травня 2021 року представник Відповідача не з`явився.

Згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України: суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 14 квітня 2021 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Вказана ухвала була направлена судом рекомендованими листом з повідомленнями про вручення на поштовий адрес вказаний в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 12 травня 2021 року представники Позивача підтрималт доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в справі №924/1257/20, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Також, представники Позивача вказали, що доказами долученими до матеріалів справи, а саме відмовою державного реєстратора у здійснення реєстрації речового права та лист Відповідача, підтверджується порушення (невизнання) речового права Позивача на земельну ділянку якою він користується, після смерті ОСОБА_1 , за захистом якого Позивач змушений звертатися до суду із даним позовом. Також, представники Позивача вказали, що доказами долученими до матеріалів справи, в тому числі ухвалою про забезпечення позову по справі №689/1557/20 (яку було долучено лише 12 травня 2021 року без обгрунтування щодо неможливості подання такого доказу суду першої інстанції) підтверджується очікувана можливість щодо передання Відповідачем даної земельної ділянки іншим особам, а відтак Позивач постійно змушений доводити та захищати своє речове право. Крім того, представники Позивача вказали, що станом на час розгляду даної справи в суді відсутній законодавчо визначений механізм узаконення речового права на земельну ділянку за Фермерським господарством, після смерті голови Фермерського господарства, якому було видано Державний акт на землю.

Заслухавши пояснення представників Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача 2 стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що згідно Рішення 10 сесії Ярмолинецької районної ради Хмельницької області ХХІІІ скликання №8 від 28 лютого 2000 року ОСОБА_1 з земель запасу Правдівської сільської ради в постійне користування надано земельну ділянку площею 43,6 га для утворення селянського (фермерського) господарства (а.с. 17).

На підставі Рішення 10 сесії 23 скликання Ярмолинецької районної ради Хмельницької області ОСОБА_1 видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 43,6 га, яка розташована на території с. Вихилівка Правдівської сільської ради для організації селянського (фермерського) господарства, товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №002 у Ярмолинецькому відділі земельних ресурсів (а.с. 18-19).

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серія А00 №225644 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 28 лютого 2000 року зареєстровано Відповідача номер запису 1 000218 (а.с. 20-24).

Згідно Витягу Позивача із Статуту від 23 грудня 2020 року (в редакції від 28 лютого 2000 року) вбачається, що: засновником Позивача є Голова Селянського (Фермерського) господарства, громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (пункт 3.1); до земель СФГ належать: землі, передані Позивачу у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідно Державними актами на право приватної власності на землю та постійного користування землею, виданими на ім`я Учасників СФГ (підпункт 6.1.1; а.с. 29-36).

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :03:022:0001 площею 43,6га., місце розташування Хмельницька область Ярмолинецький район Правдівська сільська рада, виданого ОСОБА_1 18 лютого 2015 року вбачається, що земельна ділянка була зареєстрована відділом Держземагенства в Ярмолинецькому районі Хмельницької області 18 лютого 2015 року для ведення фермерського господарства. Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі 12 лютого 2015 року здійснено ТОВ "Добробут-Земвпоряд". Право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано за - гр. ОСОБА_1 (а.с. 14).

15 квітня 2020 року Ярмолинецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зареєстровано смерть ОСОБА_1 (актовий запис №35; а.с. 25).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60061603 від 27 квітня 2020 року приватним нотаріусом Сторожук Н.В. зареєстровано спадкову справу №65779584, спадкодавець ОСОБА_1 (а.с. 26).

Листом від 6 травня 2020 року №Б-262/0-339/6-20 Відповідачем надано відповідь на заяву ОСОБА_3 від 29 квітня 2020 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:022:0001, де зазначив, що після смерті гр. ОСОБА_1 право користування спірною земельною ділянкою припинилося, будь-які звернення від фізичних та/чи юридичних осіб будуть розглянуті в порядку черговості їх надходження, відповідно до норм законодавства (а.с. 38).

27 жовтня 2020 року рішенням зборів засновників, оформленого Протоколом №1 затверджено нову редакцію Статуту Позивача відповідно до підпункту 1.1.1.2 якого: Позивач є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Пунктом 2.1 Статуту Позивача зазначено, що засновниками Позивача є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В силу дії пункту 9.1 Статуту: до складу майна Позивача можуть входити з-поміж іншого, земельні ділянки, які належать Позивачу на праві власності як юридичній особі, або належать на праві власності членам, або належать Позивачу на праві користування (оренда, емфітевзис, право постійного користування).

У відповідь на звернення Позивача, листом №27-22-0.6-5576/2-20 від 18 листопада 2020 року. Відповідач повідомив, що документи, які посвідчують (підтверджують) право Позивача на користування земельною ділянкою площею 43,6 га. кадастровий номер :03:022:0001 в Головному управлінні відсутні.

З листа приватного нотаріуса Сторожук Н.В. №255/02-14 від 20 листопада 2020 року вбачається, що 27 квітня 2020 року була заведена спадкова справа №46-2020 після смерті гр. ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями після його смерті є доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ..

Рішенням №56156549 від 15 січня 2021 року (після звернення з даним позовом до суду першої інстанції; а.с. 65) державним реєстратором прав на нерухоме майно Юзьковою І.В. відмовлено у державній реєстрації іншого речового права, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер земельної ділянки :03:022:0001, за суб`єктом: Позивачем.

Позивач вважаючи, що Відповідач не визнає його право на постійне користування земельною ділянкою площею 43,6 га з кадастровим номером :03:022:0001, відмовляється надати документ, який підтверджує право Позивача на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, звернувся до суду за захистом порушеного (не визнаного) права, на думку Позивача, з вимогою визнати за Позивачем право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43,6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 , на підставі рішення 10-ї сесії 23 скликання Ярмолинецької районної Ради народних депутатів Ярмолинецького району Хмельницької області №8 від 28 лютого 2000 року для ведення селянського (фермерського) господарства.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Згідно із частиною 1 статті 51 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення Фермерського господарства 28 лютого 2000 року) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. (статті 7, 23 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент створення Фермерського господарства 28 лютого 2000).

Таким чином, на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року, на момент створення СФГ "Надія"; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року №973-IV "Про фермерське господарство") після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала в користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Таким чином, законодавством, чинним на момент створення Позивача, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності Селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалось право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства - зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства без створення такого селянського (фермерського) господарства.

19 червня 2003 року прийнято новий Закон України №937-IV «Про фермерське господарство», яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

Фермерське господарство, згідно статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» , є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 5 та частини 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону).

Отже, й на даний час можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України (у редакції Закону на момент смерті ОСОБА_1 у ІНФОРМАЦІЯ_1) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Зважаючи на докази, долучені до матеріалів справи в контексті норм діючого законодавства України та практики Верховного Суду, котрі направлено на врегулювання відносин щодо користування земельними ділянками під час ведення селянського (фермерського) господарства колегія суддів зауважує наступне.

На момент смерті (15 квітня 2020 року) засновника Відповідача ОСОБА_1 - право громадян та приватних юридичних осіб на використання земельних ділянок на підставі права постійного користування законодавством не передбачено.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України, яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; нераціонального використання земельної ділянки; використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З наведеного слідує, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи, як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина-засновника селянського (фермерського) господарства відсутня.

Апеляційний господарський суд наголошує на тому, що правове становище Фермерського господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином-засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянського (фермерського) господарства правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Тобто, у разі смерті громадянина-засновника Фермерського господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

При цьому колегія суддів констатує, що після отримання громадянином-засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, засновано Позивача, який зареєстрований як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації Позивача саме Позивач набув прав та обов`язків землекористувача.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Як уже зазначалось, з моменту створення Селянського (фермерського) господарства виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

У Постанові від 23 червня 2020 року в справі №179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається за селянським (фермерським) господарством.

Вказаною Постановою Велика Палата Верховного Суду відступила від попередніх висновків Верховного Суду викладених у його постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 399/374/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 183/4638/16, від 13 березня 2019 року у справі № 532/1150/17, від 20 березня 2019 року у справі № 587/260/17, та від 3 квітня 2019 року у справі № 525/1385/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №188/1124/15-ц, від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц.

Відтак колегія суддів констатує, що зі смертю ОСОБА_1 , якому земельна ділянка була надана на праві постійного користування, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ХМ №001294, таке право не є таким, що припинилось.

Таким чином, постійним користувачем земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43.6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 , є - Позивач.

В той же час, колегія суддів критично відноситься до позиції Відповідача, зазначеної в листі від 6 травня 2020 року №Б-262/0-339/6-20, а саме, що: після смерті гр. ОСОБА_1 право користування спірною земельною ділянкою припинилося, будь-які звернення від фізичних та/чи юридичних осіб будуть розглянуті в порядку черговості їх надходження, відповідно до норм законодавства (а.с. 38). Оскільки така позиція спростовується усім вищеописаним (окрім того у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 128) Відповідач уже визнає та не заперечує щодо того, що постійним користувачем земельної ділянки є саме Позивач) та констатує ще раз, що постійним користувачем земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43.6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 є Позивач.

В той же час, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо того, що Відповідач порушує права Позивачем, що полягає у тому, що Позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на вільне користування земельною ділянкою та зареєструвати таке право відповідно до закону в державному реєстрі речових прав, то колегія суддів досліджує доводи апелянта щодо порушення його прав в сукупності із поданими доказами зауважує наступне.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц (пункт 90)).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №331/6927/16-ц (пункт 69)).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує: чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі №910/6642/18, від 21 січня 2020 року у справі №910/7815/18, від 11 лютого 2020 року в справі №922/1159/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Порушення права (інтересу) пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року в справі №903/225/19.

Підставами виникнення, зміни та припинення земельних відносин є юридичні факти - юридично значимі обставини, які поділяються відповідно на правовстановлюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі. До таких обставин відносяться: договори та інші угоди, передбачені законом, а також не передбачені законом але такі, що не суперечать йому; акти державних органів та органів місцевого самоврядування, які передбачені законом як підстави виникнення земельних прав і обов`язків; судові рішення, які встановлюють земельні права та обов`язки; набуття земельних прав та обов`язків на підставах, які дозволені законом; заподіяння шкоди; інші дії фізичних та юридичних осіб; події, з якими закон або інший правовий акт пов`язує виникнення, зміну і припинення земельних відносин. Зазначене кореспондується зі статтею 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник може звернутися з позовом про усунення будь-яких порушень свого права. Підприємство чи організація, яка не є власником майна, але володіє ним на праві повного господарського відання, оперативного управління чи з інших підстав (наприклад, на підставі адміністративного акта), має такі ж права на захист свого права, як і сам власник.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійнювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином-засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалось таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Натомість звертаючись із позовом та подаючи апеляційну скаргу, Позивач констатує, що Відповідач не визнає право Позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 43,6 га з кадастровим номером-:03:022:0001 та відмовляється надати документ, який підтверджує право Позивача на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Положеннями частини 2 статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізовуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, як зазначено вище, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як зазначено вище в постанові підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 141 Земельного кодексу України.

Позивач як на доказ порушення зі сторони Відповідача вказує на лист Відповідача від 6 травня 2020 року, зі змісту якого слідує, що Відповідачем жодних рішень про припинення права користування землею не приймалося, але додатково повідомив, що у зв`язку із смертю ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером :03:022:0001 припинилося і в разі звернення будь-яких фізичних чи юридичних осіб з відповідними заявами/клопотаннями щодо надання у власність чи користування запитуваної земельної ділянки Головним управлінням будуть розглянуті в порядку черговості їх надходжень.

Однак, такий лист носить лише інформаційний характер і не має статусу офіційного документа, на підставі якого встановлюються, змінюються будь-які речові права. Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу Відповідач навів зовсім іншу позицію, де вказав, що постійним користувачем земельною ділянкою є Позивач та зазначив, що Відповідач не оскаржує та не заперечує такого права за Позивачем, а лише вказав, про відсутність у нього документів що підтверджують речове право Позивача (а.с. 128).

Крім того, вже в суді апеляційної інстанції (з порушенням строку на подачу доказів та з відсутністю обгрунтування неможливості подати такий доказ суду першої інстанції) апелянтом в день судового засідання від 12 травня 2021 року подано клопотання (а.с. 137) до якого приєднано ухвалу про забезпечення позову Ярмолинецького райсуду Хмельницької області від 1 вересня 2020 року в справі №689/1557/20. Позивач вказував, що судом вже вчинялося забезпечення з огляду на вжиття Відповідачем дій щодо продажу на земельних торгах спірної ділянки.

Про те навіть не дивлячись на те, що у суду є об`єктивний сумнів можливості (з огляду на норми ГПК України щодо подачі доказів та часу їх подачі), апеляційний господарський суд вважає, що і це рішення не впливає на оцінку поданого позову і не дає підстави вважати, що Відповідачем вчинено дії щодо порушення права користування Відповідачем спірної земельної ділянки (котра перебуває в користуванні Позивача), адже записка будь-якої особи ще не є дією, котра реально посягає на права іншої особи, і не є доказом, що вказує на порушення права. Такою дією може бути саме розпорядчий акт самого органу (в даному випадку Відповідача). А з огляду на те, що самі представники Позивача вказали на неприйняття Відповідачем за наслідком надходження даної записки будь-яких рішень спрямованих на проведення торгів, то і в цьому випадку Відповідач не вчиняв дій котрі б порушували чи оспорювали право Позивача.

Водночас, зважаючи на вищеописаний в даній справі алгоритм дій при дослідженні обставин, з якими закон пов`язує право Позивача на судовий захист (а в подальшому й задоволення позовних вимог), в контексті доказів, долучених до матеріалів справи на підтвердження обставин порушеного (невизнаного) саме Відповідачем права постійного користування земельною ділянкою, колегія суддів, зважаючи на дослідження порушеного права та ефективність обраного Позивачем способу захисту, зазначає, що доказами, котрі містяться в матеріалах справи не підтверджуються обставини того, що саме Відповідач реально вчиняє будь-які дії (окрім зазначеного в листі від 6 травня 2020 року) щодо позбавлення Позивача права постійного користування земельною ділянкою, шляхом передачі її на торги з метою отримання такого права іншими особами. Навпаки в матеріалах справи містяться докази, якими підтверджується те, що Відповідач відмовив у видачі наказів для оформлення речового права іншими особами, які звернулися до суду з метою оскарження таких наказів щодо відмови у наданні земельної ділянки.

Тобто, докази свідчать, що Відповідач вчиняв дії щодо захисту прав Позивача.

При цьому, жодних доказів оспорення (невизнання) саме Відповідачем права постійного користування позивачем, чи витребування спірної земельної ділянки, прийняття рішень про повернення земельної ділянки тощо, матеріали справи не містять, що на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність порушеного (невизнаного) чи оспорення права Позивача у спірних відносинах та про передчасність поданого позову (адже такі дії є нічим іншим, як намаганням захистити абстрактну можливість порушеного права в майбутньому), відповідно, відсутні підстави для задоволення позову.

Також, апеляційний господарський суд звертає у вагу Позивача, що у даному випадку відсутнє втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

В свою чергу судом приймається до уваги, що статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та Постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, дорученнями Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Колегія суддів зазначає, що згідно з чинним законодавством до повноважень Відповідача не входить визнання або невизнання права постійного користування земельними ділянками.

Окрім того, посилання Позивача в своїй апеляційній скарзі, як на підставу позову, на Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №56156549 від 15 січня 2021 року, яким державний реєстратор відмовив Позивачу у реєстрації права постійного користування землею з кадастровим номером :03:022:0001, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження чи скасування у встановленому законом порядку рішень державного реєстратора про відмову у здійсненні державної реєстрації.

Окрім того, колегія суддів відхиляє твердження представників Позивача, зазначені в судовому засіданні від 12 травня 2021 року щодо неможливості оскаржити дії реєстратора, зважаючи на позицію Верховного Суду в таких справах, оскільки існує спір щодо права, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо невизнання та оспорення права постійного користування Позивача, яке набуте ним на законних підставах, площею 43,6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії ІІІ-ХМ №001294.

Враховуючи усе вищевстановлене в даній судовій постанові, колегія суддів прийшла до висновку, що Відповідач не вчиняв будь-яких дій які б вказували на порушення, невизнання чи позбавлення Позивача права постійного користування земельною ділянкою, так як і не вчиняв дій котрі б вказували про законне очікування Позивача щодо вчинення таких дій в майбутньому, а подання такого позову є нічим іншим як намаганням узаконити Позивачем, шляхом державної реєстрації на підставі винесеного судового рішення, речового права Позивача на земельну ділянку (зважаючи на відсутність законодавчо визначеного механізму щодо державної реєстрації речового права за фермерським господарством на земельну ділянку після смерті його засновника) без факту порушення чи оспорення такого права, з покладенням на державу витрат на вчинення таких дій.

Оскільки Позивач не довів обставини щодо невизнання, порушення чи оспорення його речового права зі сторони Відповідача, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про передчасність та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та спростовані судом апеляційної інстанції всім вищеописаним у цьому судовому рішенні.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Позивача, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно колегія суду залишає без змін оспорюване рішення, а подану Позивачем апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства "Надія" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в справі №924/1257/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року в справі №924/1257/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №924/1257/20 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 17 травня 2021 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.