ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2021м. ДніпроСправа № 904/2382/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф., розглянув спір

за позовом Одеського обласного центру зайнятості, м. Одеса

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

про стягнення заборгованості у сумі 15 202,57 грн.

Без участі представників сторін.

СУТЬ СПОРУ:

Одеський обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення 15 202,57 грн., що складають виплачену суму забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, якого поновлено на роботі за рішенням суду.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та не сплатив у встановленому порядку суму виплаченого Чорноморською міською філією Одеського обласного центру зайнятості забезпечення та вартості наданих соціальних послуг ОСОБА_1, у зв`язку з його поновленням на роботі за рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 0840/3202/18.

У відзиві на позов, відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та зазначає, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях не є роботодавцем ОСОБА_1, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» керівники регіональних відділень та представництв призначаються на посаду та звільняються з посади Головою Фонду державного майна України.

Крім того, посилаючись на «Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» останній зазначає, що працівники державної служби зайнятості роблять відповідний запис у трудовій книжці безробітного про час початку, припинення, відкладення та закінчення виплати допомоги з безробіття та матеріальної допомоги з безробіття, проте у трудовій книжці ОСОБА_1 , немає жодного запису Одеського обласного центру зайнятості про знаходження на обліку що не дає підстав вважати його особою, яка отримувала виплати по безробіттю.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що доводи позивача в обґрунтування позову є такими, що не відповідають положенням чинного законодавства України та дійсним обставинам справи.

У відповіді на відзив позивач з доводами відповідача, викладеним у відзиві на позов, не погоджується з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичним особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Згідно відповіді від 16.12.2020 № 2620/41-20 на претензію Одеського обласного центру зайнятості Фонд державного майна України зауважив, що посада першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області належить до переліку посад, зазначених у штатному розписі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

Заробітну плату ОСОБА_1 , отримує у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 0840/3202/18 ОСОБА_1 був поновлений на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто саме з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

Таким чином, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях є роботодавцем для ОСОБА_1 , який був поновлений на посаді першого заступника начальника вказаного Регіонального відділення.

Також, позивач вказує на те, що відповідно до п. 5 розділу VI Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 № 613, що діяв на момент спірних правовідносин, у трудовій книжці за бажанням особи посадова особа центру зайнятості (філії) робить запис про початок, поновлення, скорочення та припинення виплат допомоги по безробіттю.

Таким чином, записи до трудової книжки здійснювалися за бажанням безробітного.

Відсутність запису в трудовій книжці не знімає відповідальності з відповідача по погашенню суми заборгованості, яка виникла з його вини.

У запереченнях на відповідь на відзив, відповідач повторно наголошує на тому, що роботодавцем ОСОБА_1 є Фонд державного майна України, таким чином саме Фонд державного майна України є належним відповідачем у даній справі та зобов`язаний виконувати вимогу, визначену Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" щодо відшкодування Одеському обласному центру зайнятості заборгованості виплаченої суми забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному ОСОБА_1 , якого поновлено на роботі за рішенням суду, в сумі 15 202,57 грн.

Ухвалою суду від 17.03.2021 відкрито провадження у справі. Враховуючи приписи ч. 13 ст. 8, ст. 12, ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги малозначний характер справи та незначну складність, її розгляд було вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку письмового провадження.

09.04.2021 відповідачем було подано клопотання про залучення додаткових доказів до матеріалів справи та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що малозначними справи є: справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, суд зазначає, що в порядку спрощеного провадження підлягають розгляду малозначні справи і в даному випадку критерієм такого розгляду є саме ціна позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення заборгованості у розмірі 15 202,57 грн., що є значно менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як передбачено пунктом 2 частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, отже в розумінні Господарського процесуального кодексу України дана справа є малозначною.

Крім того, суд зазначає, що наведені в клопотанні аргументи відповідача не свідчать про складність даної справи.

Таким чином, здійснивши аналіз предмету та підстав позову, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін та інших учасників справи, значення для суспільного інтересу, суд дійшов висновку, що спір може бути віднесений до категорії малозначних і тому цей спір можливо розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене та згідно з частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними у справі матеріалами, а рішення підписано без його проголошення.

За результатом дослідження матеріалів справи, оцінки доказів у їх сукупності господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у справі є обставини щодо порушення відповідачем вимоги ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та не сплати у встановленому порядку суму виплаченого Чорноморською міською філією Одеського обласного центру зайнятості забезпечення та вартості наданих соціальних послуг ОСОБА_1 , у зв`язку з його поновленням на роботі за рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 0840/3202/18.

Наказом Одеського обласного центру зайнятості від 29.03.2018 № 95 «Про створення філій Одеського обласного центру зайнятості» утворено відокремлений підрозділ Одеського обласного центру зайнятості - Чорноморську міську філію Одеського обласного центру зайнятості.

З 04.06.2019 по 01.08.2019 у Чорноморській міській філії Одеського обласного центру зайнятості знаходився на обліку як безробітний та отримував допомогу по безробіттю громадянин - ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу від 04.06.2019 № НТ190604 ОСОБА_1 було з 04.06.2019 поновлено статус безробітного та наказом від 04.06.2019 № НТ190604 ОСОБА_1 було поновлено виплату допомогу по безробіттю з 04.06.2019 по 02.08.2019.

З 04.06.2019 року ОСОБА_1 призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю на підставі Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 0840/3202/18 визнано протиправним та скасовано наказ Фонду Державного майна України від 06.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій області; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій області з 06.07.2018.

02.08.2018 року реєстрацію безробітного ОСОБА_1 в Чорноморській міській Одеського обласного центру зайнятості припинено з 02.08.2019 року, у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду.

Відповідно до Додатку № 4 до персональної картки № 00001 Одеським обласним центром зайнятості допомога по безробіттю виплачувалася громадянину ОСОБА_1 з 04.06.2019 по 02.08.2019 у загальній сумі 15 202,57 грн.

Судом встановлено, що позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 5710/10/42-20 від 30.12.2020 року з пропозицією в тридцяти денний термін перерахувати кошти в сумі 15 202,57 грн. виплачені ОСОБА_1 , як допомогу по безробіттю.

Втім, відповідач залишив вказану претензію без задоволення та у відповіді № 11-11-00935 від 11.02.2021 зазначив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях не є роботодавцем ОСОБА_1 , оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» керівники регіональних відділень та представництв призначаються на посаду та звільняються з посади Головою Фонду державного майна України.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Внаслідок несплати відповідачем вказаних коштів, з огляду на норми вищезазначеної статті, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості з забезпечення та вартості наданих соціальних послуг в розмірі 15 202,57 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від 02.03.2000 року "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги за цим Законом мають також незастраховані особи - військовослужбовці Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, внутрішніх військ, військ цивільної оборони, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Служби безпеки України, Державної спеціальної служби транспорту, органів внутрішніх справ України, звільнені з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію (далі - військовослужбовці), та особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи у разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних (ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено такий вид забезпечення безробітного як допомога по безробіттю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті статус безробітного надається зазначеним у ч. 1 ст. 43 особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В ч. 3 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зазначено, що допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Пунктом 2 ч. 1 ст.42 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від від 09.07.2018 року у справі № 914/1875/17, в якій зазначено, що положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.

Так, у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року № 921/220/17-г/16 судом зроблено висновок, що обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Як встановлено судом, наказом Фонду державного майна України від 06.07.2018 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій області.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Чорноморської міської філії Одеського обласного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного, де і був зареєстрований з відкриттям персональної картки № 00001.

За заявою ОСОБА_1 від 04.06.2019, у якій він зазначив та засвідчив власним підписом, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, йому був наданий статус безробітного і, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", призначена виплата допомоги по безробіттю.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 0840/3202/18 визнано протиправним та скасовано наказ Фонду Державного майна України від 06.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій області; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій області з 06.07.2018.

Відповідно до Додатку № 4 до персональної картки № 00001 Одеським обласним центром зайнятості допомога по безробіттю виплачувалася громадянину ОСОБА_1 з 04.06.2019 по 02.08.2019 у загальній сумі 15 202,57 грн.

На час розгляду справи доказів перерахування коштів в сумі 15 202,57 грн. на користь Одеського обласного центру зайнятості відповідачем не надано.

Відповідно до п. 32 постанови пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Виходячи з наведеного судом, сума виплаченого позивачем забезпечення у розмірі 15 202,57 грн., виплачених ОСОБА_1 під час перебування на обліку в центрі зайнятості у період з 04.06.2019 по 02.08.2019, як безробітному, підлягають відшкодуванню відповідачем у відповідності до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд враховує, що за загальним правилом, передбаченим статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, ) на користь Одеського обласного центру зайнятості (65007, м. Одеса, вул. Адм. Лазарєва, 10, ) 15 202,57 грн. - виплаченої суми забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, якого поновили на роботі за рішенням суду, 2 270,00 грн. - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги у порядку статті 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.05.2021.

Суддя І.Ф. Мельниченко