РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2021Справа № 910/15998/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарта"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УАН Кард"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 2132400,00 грн

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

від позивача Даниленко Є.М.

від відповідача Білощук О.Т.

від третьої особи: не з`явились

В судовому засіданні 26.04.2021 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан кард" про стягнення збитків у розмірі 2132400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок порушення колишнім директором позивача своїх зобов`язань по збереженню комерційної таємниці та використанню напрацювань позивача у сфері послуг (умови договорів, клієнтська база, тощо), що ними надаються, позивачу було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 2132400,00 грн.

Питання про відкриття провадження у справі вирішується поза межами строків, передбачених ГПК України, в зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. на лікарняному та відпустці.

Ухвалою суду від 26.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.12.2021 та залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 .

16.12.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про витребування доказів. Також подано клопотання про надання додаткового строку на подання відзиву.

Суд протокольною ухвалою від 17.12.2020 відмовив позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, в зв`язку з його необґрунтованістю та задовольнив клопотання відповідача про надання йому додаткового строку на подання відзиву.

17.12.2020 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.02.2021.

28.12.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач проти позову заперечує, оскільки, вказані в позові відомості не є комерційною таємницею та не підлягають правовій охороні, відповідач не несе відповідальності за зобов`язання фізичної особи ОСОБА_1 , як колишнього працівника позивача; доводи позивача про введення його клієнтів відповідачем в оману щодо особи, яка буде надавати послуги є припущеннями позивача. Позивачем не доведено правових підстав для стягнення з відповідача збитків та не обґрунтовано їх розмір. Обставини щодо недобросовісної конкуренції не встановлені компетентним органом. Також відповідач заперечує проти розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, оскільки, вони частково понесені в іншій справі.

22.01.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів разом з клопотанням про витребування доказів. У відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів відповідача та підтримує позовні вимоги та обставини, викладені у позові, в повному обсязі.

10.02.2021 від відповідача надійшла заява про зобов`язання відповідача подати заперечення на відповідь на відзив до 17.02.2021 з клопотанням про поновлення процесуального строку. Також відповідачем подано заперечення на клопотання позивача про витребування доказів.

11.02.2021 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 04.03.2021.

24.02.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив з додатками, в якому відповідач проти позову заперечує, підтримуючи доводи, викладені у відзиві. До відповіді на відзив долучено клопотання про витребування доказів.

Суд протокольною ухвалою від 04.03.2021 відмовив в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів та залишив клопотання про витребування доказів без розгляду.

Суд протокольною ухвалою 04.03.2021 відмовив в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.04.2021 року.

29.03.2021 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

08.04.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшло заперечення на клопотання позивача про долучення доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд протокольною ухвалою від 08.04.2021 відмовив позивачу у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів, в зв`язку з його необгрунтованістю та відмовив у долученні доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.04.2021 оголошено перерву до 26.04.2021.

26.04.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення доказів до матеріалів справи. Також надійшла заява про надання доказів на підтвердження судових витрат та розподіл судових витрат.

В судове засідання 26.04.2021 представник третьої особи не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявку суд не повідомив. Неявка в судове засідання третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представником відповідача в судовому засіданні 26.04.2021 заявлено клопотання про розподіл судових витрат, та зазначено, що докази будуть подані у встановлені кодексом строки після постановлення рішення у справі.

Судом розглянуто клопотання відповідача про поновлення строку на подання доказів та долучення доказів до матеріалів справи проти задоволення якого позивач заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідачем не обгрунтовано та не доведено поважність причин пропуску строку на подання доказів, які він просить долучити, а тому суд протокольною ухвалою від 26.04.2021 відмовив відповідачу у поновленні строку на подання доказів та не враховуватиме їх при ухваленні рішення.

В судовому засіданні 26.04.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених в заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача просив позов задовольнити.

Представник відповідача просив у позові відмовити або зменшити розмір штрафних санкцій.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 446191 від 26.07.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бодокарта", ідентифікаційний код 38272227 було зареєстровано 26.07.2012, про що до реєстру внесено відповідний запис, керівником товариства вказано ОСОБА_1 .

Товариство створено на підставі рішення засновників, оформленого протоколом № 1 від 26.07.2012, яким в тому числі вирішено призначити директора ОСОБА_1 . Директора прийнято на роботу на підставі наказу № 1-К від 31.07.2012.

Згідно рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультикард", оформленого протоколом від 18.08.2017 № 1/2017, єдиним засновником ОСОБА_1 було вирішено створити ТОВ "Мультикард" та призначити на посаду директора товариства ОСОБА_1 . До матеріалів справи долучено наказ № 1/2017 від 18.08.2017 про призначення ОСОБА_1 директором ТОВ "Мультикард".

ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ТОВ "Бодокарта", в зв`язку з переведенням на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультикард" наказом № 60/1К від 30.08.2017 на підставі рішення загальних зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 08/17 від 30.07.2017.

На підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Мультикард", оформленого протоколом № 7/2018 від 24.07.2018 вирішено звільнити з посади директора ОСОБА_1 та призначити на посаду директора ОСОБА_2 . Звільнення оформлено наказом № 4-К від 24.07.2018.

21.03.2018 згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю "Уан Кард", ідентифікаційний код 42009976, керівник - Троценко Дмитро Андрійович. Засновником товариства є ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом № 1 від 19.03.2018, складеним за результатами загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан Кард".

До матеріалів справи долучено свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , зареєстровано в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.02.2016 на знак "БОДОКАРТА".

31.07.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю "Бодокарта" прийнято наказ № 1 "Про затвердження Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію", яким затверджено відповідне положення.

Відповідно до Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, комерційна таємниця - інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватним існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.. Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні, розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов. Інформація, що становить комерційну таємницю - відомості науково-технічного, технологічного, виробничого, фінансово-економічного або іншого характеру (у тому числі секрети виробництва (ноу-хау), що мають дійсну або потенційну комерційну цінність у силу невідомості третім особам, до якої не має вільного доступу на законній підставі і у відношенні якої власником такої інформації введений режим комерційної таємниці. Контрагент - сторона цивільно-правового договору, якій власник інформації, що становить комерційну таємницю, передав цю інформацію.

Згідно п. 2.1 Положення забезпечення захисту інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію інформацією, що становить комерційну таємницю позивача відносяться: - відомості про послуги, які надає товариство: собівартість послуг; розмір націнки на вартість послуг; обсяги надання послуг; поточні і перспективні плани та стратегія товариства; відомості про партнерів та клієнтів товариства; відомості про способи надання і реалізації послуг товариства; - відомості про управління товариством: відомості про способи та засоби управління товариством; відомості про внутрішню структуру товариства; - відомості про фінанси товариства: відомості про систему оплати праці; відомості, що розкривають показники фінансового плану; майнове становище товариства; відомості про баланс товариства; відомості про фінансові операції товариства; відомості про стан банківських рахунків товариства; відомості про рівень доходів товариства; - відомості про плани товариства: відомості про плани розширення та налагодження комерційних та ділових зв`язків товариства; - інші відомості: відомості про спеціальність, рівень кваліфікації та місце проживання працівників товариства; зміст та характер договорів та контрактів, однією із сторін у яких виступає товариство; відомості щодо обладнання приміщень товариства охоронною сигналізацією та місця її встановлення; інші відомості пов`язані з виробничою, економічною, фінансовою, управлінською та іншою діяльністю товариства, які не становлять державної таємниці і розголошення яких може призвести до заподіяння шкоди товариству, спричинити матеріальні збитки і завдати шкоди його діловій репутації.

В зв`язку з прийняттям вищезазначеного положення ОСОБА_1 31.07.2012 підписав зобов`язання про нерозголошення інформації, що становить комерційну таємницю та/або конфіденційну інформацію товариства. ОСОБА_1 в тому числі зобов`язався, у разі звільнення з роботи не використовувати і не розголошувати відому йому інформацію, що містить комерційну таємницю та/або конфіденційну інформацію товариства, в інших місцях роботи чи в особистих інтересах протягом 3 років та передати товариству всі носії комерційної таємниці та конфіденційної інформації (рукописи, креслення, жорсткі носії електронної інформації, документи, матеріали, відео- та фото матеріали та ін), які знаходились у його розпорядженні в зв`язку з виконанням них службових обов`язків.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 , якому, як колишньому директору позивача, була відома інформація, що становить комерційну таємницю, яка в подальшому була розголошена ОСОБА_1 відповідачу. При цьому відповідач використав отриману від ОСОБА_1 конфіденційну інформацію та видавав себе за частину групи компаній BODOCARD, та зміг укласти договори з клієнтами позивача, що є актом недобросовісної конкуренції. Позивач вважає, що він зазнав збитків від дій відповідача у сумі упущеної вигоди, яка становить суму договорів, укладених відповідачем з ТОВ "Інтера" (249200,00 грн), АТ "Райффайзен Банк Аваль" (1823200,00 грн) та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (60000,00 грн).

Суд відзначає, що предметом заявленого позову є стягнення з відповідача збитків у розмірі упущеної вигоди за трьома договорами, укладеними відповідачем з третіми особами.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтера"(покупець) укладено договір поставки № 180618 від 18.06.2018, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі поставити та передати у власність покупця товар, визначений у п. 1.2 договору (надалі іменується товар або подарункові сертифікати), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити товар. На виконання умов цього договору відповідачем було поставлено, а ТОВ "Інтера" прийнято товару на загальну суму 249200,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи видатковою накладною № 4 від 27.07.2018.

Судом досліджено умови договору та встановлено відсутність будь-яких посилань у ньому на приналежність продавця до групи компаній BODOCARD, чи будь-яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження того, що ТОВ "Інтера" було клієнтом позивача та мало зобов`язання чи будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та ТОВ "Інтера" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати ТОВ "Інтера".

До матеріалів справи не долучено доказів того, що ТОВ "Інтера" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

Також до матеріалів справи долучено договір поставки № 26/07/2018/1026/47248/1 від 26.07.2018, укладений між Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (постачальник) відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця в обумовлений договором строк подарункові сертифікати, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і оплатити його. Загальна вартість товару, що підлягає поставці за договором, становить 1823200,00 грн.

Судом досліджено умови договору та встановлено відсутність будь-яких посилань у ньому на приналежність продавця до групи компаній BODOCARD, чи будь-яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження того, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" мало намір купувати товар у 2018-2019 році саме у позивача було чи мало зобов`язання або будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та АТ "Райффайзен Банк Аваль" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати АТ "Райффайзен Банк Аваль".

До матеріалів справи не долучено доказів того, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

В матеріалах справи міститься копія договору № 12/10 від 08.10.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (продавець) та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (покупець), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця товар, визначений у п. 1.2 договору (надалі іменується товар або подарункові сертифікати), визначаються специфікацією, що є додатком та невід`ємною частиною цього договору. Сума договору, визначена у специфікації становить 60000,00 грн.

Судом досліджено умови договору та встановлено відсутність будь-яких посилань у ньому на приналежність продавця до групи компаній BODOCARD чи будь яких інших даних, які б свідчили, що відповідач вводив свого контрагента в оману щодо особи, яка є продавцем за даним договором.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження того, що Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" було клієнтом позивача та мало зобов`язання чи будь-які домовленості не замовляти послуги та товар аналогічний тому, що реалізує ТОВ "Бодокарта" у інших юридичних осіб. Позивачем не доведено, що між ним та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" велись переговори щодо придбання у позивача товару чи послуг чи були досягнуті будь-які попередні домовленості щодо вартості товару, що має намір придбати Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".

До матеріалів справи не долучено доказів того, що Первинна профспілкова організація Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" пред`являло відповідачу будь-які претензії щодо отриманого товару та щодо введення його в оману з приводу особи, яка продавала товар.

Також суд наголошує, що з тексту вищезазначених договорів вбачається якась їх винятковість чи ексклюзивність, вони не містять будь-яких посилань на виняткові методи роботи та ведення господарської діяльності, а містить істотні умови договору поставки.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно ст 16 ЦК України, є відшкодування збитків.

За загальними положеннями ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З вказаних норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і збитками. Збитки є наслідком, а допущення порушення - причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ст .225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якби відповідач не уклав договори з третіми особами, а саме позивачем були б вчинені відповідні правочини. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Суд встановив, що позивач обґрунтовує розмір упущеної вигоди сумами контрактів, укладеними відповідачем з третіми особами. Проте позивачем не доведено тих обставин, що у нього була можливість укласти відповідні договори, що треті особи були зацікавлені у придбанні товару саме у позивача, і що сума договорів, яка, на думку позивача, складає розмір упущеної вигоди, була б такою, як і за договорами укладеними відповідачем. Тобто доводи позивача щодо розміру упущеної вигоди є теоретичними та не підтверджені будь-якими доказами.

Крім того, у разі введення третіх осіб в оману з приводу особи, яка є продавцем товару (надавачем послуг), порушеними є саме права третіх осіб, а не позивача. Тобто, саме треті особи мають право звертатись до суду за захистом своїх прав шляхом визнання недійсними укладених з відповідачем договорів та реституції (стягнення збитків) чи звертатись до правоохоронних органів з приводу вчинених щодо них шахрайських дій. Натомість, позивач не позбавлений права звернутись саме до колишнього директора щодо стягнення збитків, чи звертатись до правоохоронних органів з заявами про вчинення колишнім директором злочину. Саме такий спосіб захисту є належним та ефективним в даному випадку. Проте, суду не було надано доказів, що позивач звертався до правоохоронних органів чи ініціював стягнення збитків саме з директора.

Відповідно до ст. 162 ГК України суб`єкт господарювання, що є володільцем технічної, організаційної або іншої комерційної інформації, має право на захист від незаконного використання цієї інформації третіми особами, за умов, що ця інформація має комерційну цінність у зв`язку з тим, що вона невідома третім особам і до неї немає вільного доступу інших осіб на законних підставах, а володілець інформації вживає належних заходів до охорони її конфіденційності.

Згідно ст. 36 ГК України відомості, пов`язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб`єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб`єкта господарювання, можуть бути визнані його комерційною таємницею. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону. Розголошенням комерційної таємниці є ознайомлення іншої особи без згоди особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до закону становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені у встановленому порядку або стали відомі у зв`язку з виконанням службових обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання. Неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю. За неправомірне збирання, розголошення або використання відомостей, що є комерційною таємницею, винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 505, 506 ЦК України комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці. Майновими правами інтелектуальної власності на комерційну таємницю є: 1) право на використання комерційної таємниці; 2) виключне право дозволяти використання комерційної таємниці; 3) виключне право перешкоджати неправомірному розголошенню, збиранню або використанню комерційної таємниці; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності на комерційну таємницю належать особі, яка правомірно визначила інформацію комерційною таємницею, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" Недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2-4 цього Закону. Терміни, які вживаються для цілей цього Закону, визначені Законом України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ст. 17, 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" розголошенням комерційної таємниці є ознайомлення іншої особи без дозволу особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до законодавства України становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені або стали відомі у зв`язку з виконанням відповідних обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання. Неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення господарської діяльності без дозволу уповноваженої на те особи відомостей, що становлять відповідно до законодавства України комерційну таємницю.

Згідно ст. 24 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" особи, яким завдано шкоду внаслідок вчинення дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, можуть звернутися до суду із позовом про її відшкодування.

Відповідно до ст. 28, 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" особи, права яких порушені діями, визначеними цим Законом як недобросовісна конкуренція, можуть протягом шести місяців з дня, коли вони дізнались або повинні були дізнатися про порушення своїх прав, звернутися до Антимонопольного комітету України, його територіальних відділень із заявою про захист своїх прав. Органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов`язкові для виконання рішення про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції; офіційне спростування за рахунок порушника поширених ним неправдивих, неточних або неповних відомостей; накладання штрафів; закриття провадження у справі.

З аналізу вищезазначених норм не вбачається, що відповідачем вчинялись антиконкурентні дії, оскільки, вони мають бути встановлені відповідним повноважним органом. Також позивач не зазначав та відповідно не надавав докази того, що він звертався до Антимонопольного комітету України зі скаргою на антиконкурентні дії відповідача. Тобто позивачем не було вчинено дій на встановлення обставин щодо антиконкурентної поведінки відповідача.

Крім того, неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю. Позивачем не доведено тих обставин, що при укладенні договорів, вартість яких позивач просить стягнути як упущену вигоду, відповідача будь-яким чином використав інформацію, яка містить комерційну таємницю позивача в розумінні чинного законодавства. Тобто позивачем не доведено, що при укладенні договорів з АТ "Райффайзен Банк Аваль" , ТОВ "Інтера" та Первинною профспілковою організацією Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" відповідач впровадив у виробництво або врахував під час планування чи здійснення підприємницької діяльності без дозволу уповноваженої на те особи неправомірно здобутих відомостей, що становлять відповідно до закону комерційну таємницю позивача. Крім того, не надано доказів того частини договорів відповідача, які мають спільні формулювання з договорами позивача є саме комерційною таємницею позивача. Також суд наголошує, що у разі розголошення будь-яких відомостей, що містять комерційну інформацію позивача, його колишнім працівником може бути підставою для притягнення саме особи, що розголосила інформацію до відповідальності, а не відповідача.

Тобто позивачем не доведено обставин, що відповідач вчиняв протиправні дії, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням позивачу збитків, не доведено сам факт завдання позивачу збитків, як і їх розмір.

Суд наголошує, що долучені до матеріалів справи докази, зокрема копії договорів та інших первинних документів, пов`язаних з виконанням договорів, листування, адвокатські запити та відповіді на них, тощо, які не зазначені в рішенні, були розглянуті та оцінені судом проте не впливають на предмет доказування у даній справі, та не є належними і допустимими доказами в підтвердження завдання позивачу збитків відповідачем та їх розміру.

Отже вимоги позивача визнаються судом не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

З огляду на все вищезазначене, вимоги позивача визнаються обгрунтованими в частині, а позов підлягає частковому задоволенню.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 76, ч.1 ст. 77, ст. 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Бодокарт" (02088, м. Київ, вулиця Євгена Харченка, буд. 47, кв. 115, ідентифікаційний код 38272227) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уан Кард" (03062, м. Київ, вул. Кулібіна, буд. 4/2, офіс 7, ідентифікаційний код 42009976) про стягнення 2132400,00 грн - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 11.05.2021

Суддя І.В.Усатенко