СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р. Справа № 922/2789/14

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

прокурора - не з`явився;

апелянта - адвокат Геріх О.І., свідоцтво №180 від 21.08.2003 року, ордер ЧК №102183 від 21.04.2021 року;

позивача - не з`явився;

відповідача - Прядко Л.В., посвідчення №1794;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 , м. Харків (вх. №844 Х/1)

на рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі №922/2789/14, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Жельне С.Ч.), повний текст якого складено 04.08.2014 року

за позовом Фізичної особи - підприємця Бандуріної Олени Миколаївни, м. Харків

до Харківської міської ради, м. Харків

за участю прокуратури Харківської області

про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі №922/2789/14 позов задоволено повністю; визнано за Фізичною особою - підприємцем Бандуріною Оленою Миколаївною (ІПН НОМЕР_1 ), право власності на житловий будинок загальною площею 148,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Особа, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі №922/2789/14 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.

Господарський суд першої інстанції порушив права апелянта, не залучивши його до участі у справі, хоча вирішив питання про його права та інтереси, оскільки він є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Апелянту належить 1/8 частини домоволодіння з надвірними будівлями, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.11.1988 року, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, р. 1 4282, після смерті батька - ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з жилого будинку 46,80 кв.м. та надвірних будівель.

Апелянту належить 3/8 частини домоволодіння з надвірними будівлями, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 року у справі №642/8044/14-ц.

Також, апелянту відомо, що власником Ѕ частини домоволодіння з надвірними будівлями, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , також, ОСОБА_3 , яка набула права власності на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, р. №521 від 11.10.2010 року.

А тому, апелянт повинен приймати участь у справі.

Чинним законодавством не передбачено, щоб господарський суд узаконював самовільне будівництво житлового будинку фізичної особи.

Місцевий господарський суд першої інстанції не встановив які права та законні інтереси Бандуріної О.М. порушені, чи виник спір у зв`язку із здійсненням господарської діяльності ФОП Бандуріної О.М., порушив ст. 175 ГПК України, оскільки подана Бандуріною О.М. позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства; ст. 177 ГПК України - остаточно не визначив предмет спору, характер спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; ст. 198 ГПК України, так як не спрямував судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021 року, для розгляду справи суддею - доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 на рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі залишено без руху; останнього зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

05.04.2021 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№3925), з доказами сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яку, разом з додатками, долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 року клопотання особи, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 на рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі; позивачу, відповідачу та прокуратурі Харківської області встановлено строк до 19.04.2021 року, на протязі якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на "21" квітня 2021 року; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі зупинено; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

20.04.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4647), в якому останній просить скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що на даний час житловий будинок літ. З-2 по АДРЕСА_1 є самочинно побудованим, який є невведеним в експлуатацію у встановленим чинним законодавством України порядку; визнання права власності на самочинно побудований і не введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна буде суперечити вимогам чинного законодавства; доказів наявності у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його в експлуатацію, до матеріалів справи не додано.

21.04.2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання (вх.№4667), в якому остання просила надати можливість реалізувати право позивача на правову допомогу та надати час для вибору захисника, у зв`язку з чим розгляд справи відкласти на іншу дату, яке долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 21.04.2021 року позивач підтримала клопотання про відкладення розгляду справи та просила його задовольнити.

Представник апелянта, також, просила відкласти розгляд справи, у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи; прокурор проти задоволення вказаного клопотання не заперечував.

Представник відповідача в судове засідання 21.04.2021 року не з`явився.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 року, враховуючи клопотання представника апелянта та позивача про відкладення розгляду справи, оголошено перерву у розгляді справи до "05" травня 2021 року, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Склярук О.І., на підставі п. 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

30.04.2021 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Рябініна С.В. надійшло клопотання про перенесення розгляду справи (вх.№5028), в якому останній просив перенести розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з участю як представника в судовому засіданні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з розгляду справи №644/9284/20, яке долучено до матеріалів справи та залишено без задоволення судом апеляційної інстанції, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України.

30.04.2021 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Рябініна С.В. надійшло клопотання (вх.№5029), яке долучено до матеріалів справи, в якому останній просить витребувати у адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради належним чином посвідчені копії рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова №180/4 від 05.09.1995 року по наданню дозволу Бандуріній Надії Олексіївна побудувати житловий будинок у домоволодінні АДРЕСА_1 та документи на підставі яких вказане рішення було винесено, в тому числі погодження співвласників цього домоволодіння та документи узгодження будівництва зі службами нагляду району.

Окрім того, у вказаному клопотанні останній просить надати позивачу додатковий час для складення та подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, а отже позивачу надано додатковий час для складення та подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 року, враховуючи зміну складу колегії суддів, неявку в судове засідання позивача та клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оголошено перерву у розгляді справи до "11" травня 2021 року о 12:30 год., явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; продовжено позивачу строк до 11.05.2021 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

У судовому засіданні 11.05.2021 року представник апелянта та представник відповідача підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі; представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 року, враховуючи намір представника позивача подати суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, оголошено перерву у розгляді справи до 13.05.2021 року.

11.05.2021 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5290), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що апелянт пропустив 20-дениий строк, визначений ГПК України для подання апеляційної скарги та не навів поважних причин такого пропуску; апелянт не довів, що оскаржуваним рішенням порушені його права та обов`язки; під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, з початку та до кінця будівництва заяв, претензій та скарг від громадян та підприємств не надходило.

12.05.2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання (вх.№5289), в якому останній просить застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 та в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, яке долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що апелянт дізнався про будівництво ще з 1994 року, про що свідчить рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова №180/4 та не оскаржив будівництво в трирічний термін, що є підставою для застосування строку позовної давності, яке долучено до матеріалів справи.

13.05.2021 року на адресу суду від апелянта надійшли пояснення на відзив (вх.№5423), які долучено до матеріалів справи, в яких останній просить скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, які долучено до матеріалів справи, в обґрунтування яких вказує на те, що ОСОБА_5 не має часток в домоволодінні АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 взагалі не має дозволу на будівництво житлового будинку в домоволодінні АДРЕСА_1 ; при проведенні будіельних робіт позивачем порушено ДБН А.2.2-3-2014, ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

13.05.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання (вх.№5404), в якому останній просить відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з його участю в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у розгляді справи №644/8453/18, яке долучено до матеріалів справи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про застосування строків позовної давності (вх.№5289 від 12.05.2021 року), дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України).

Апелянт зазначає, що у лютому 2021 року він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Пісочинської селищної ради Харківського району з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , втім рішенням від 03.03.2021 року №56910771 йому було відмовлено в державній реєстрації права власності на вказане майно.

Вказане вище стало підставою для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року, яким було визнано право власності за Бандуріною О.М. на житловий будинок загальною площею 148,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що апелянт дізнався про будівництво спірного нерухомого майна ще з 1994 року, про що свідчить рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова №180/4.

Втім, доказів на підтвердження викладених обставин позивач не надав, що є підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання.

Разом з тим, не приймаються аргументи позивача на те, що апелянт пропустив 20-денний строк, визначений ГПК України для подання апеляційної скарги та не навів поважних причин такого пропуску, з огляду на таке.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 року клопотання апелянта про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено та поновлено строк на подання апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, поновляючи строк на подання апеляційної скарги виходив з такого.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992 року).

Розглянувши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, зважаючи на те, що строк апелянтом був пропущений з поважних причин та з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України, ст. 256 ГПК України, та для захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, колегія суддів вважає, що строк ним пропущено з поважних причин.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про витребування у адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради належним чином посвідчену копію рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова №180/4 від 05.09.1995 року та документів на підставі яких вказане рішення було винесено, в тому числі погодження співвласників цього домоволодіння та документи узгодження будівництва зі службами нагляду району (вх.№5029 від 30.04.2021 року), дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Порядок витребування доказів встановлений ст. 81 ГПК України.

За змістом ч. 1 ст. 81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (ч.2 ст. 81 ГПК України).

Разом з цим, клопотання про витребування доказів зазначеним вимогам не відповідає, оскільки заявником не обґрунтовано доцільності витребування вказаних вище документів та не вказано обставин, які можуть підтвердити такі докази.

Також, належним чином, відповідно до положень Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, засвідчена копія рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова №180/4 від 05.09.1995 року міститься в матеріалах справи (а.с.12-13).

Колегія суддів, розглянувши клопотання представника позивача (вх.№5404 від 13.05.2021 року), про відкладення розгляду справи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для чого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "G. B. проти Франції").

Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (№51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Так, 21.04.2021 року позивач звертався до суду з клопотанням (вх.№4667), в якому просив надати можливість реалізувати право позивача на правову допомогу та надати час для вибору захисника, у зв`язку з чим розгляд справи відкласти на іншу дату.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 року, враховуючи клопотання представника апелянта та позивача про відкладення розгляду справи, оголошено перерву у розгляді справи до "05" травня 2021 року.

30.04.2021 року на адресу суду представник позивача - адвокат Рябініна С.В. подав клопотання про перенесення розгляду справи (вх.№5028), в якому просив перенести розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з його участю в судовому засіданні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з розгляду справи №644/9284/20.

Вказане клопотання не було задоволено судом апеляційної інстанції, оскільки не було підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України.

Разом з цим, 30.04.2021 року представник позивача - адвокат Рябінін С.В. подав клопотання (вх.№5029), в якому, між іншим, просив надати позивачу додатковий час для складення та подання відзиву на апеляційну скаргу.

Вказане клопотання було задоволено та надано позивачу додатковий час для складення та подання відзиву на апеляційну скаргу до 12.05.2021 року.

За змістом ч. 1 ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом з цим, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась та позивач не позбавлений права забезпечити участь свого іншого представника в призначене судове засідання.

Окрім того, з наданої представником позивача - адвокатом Рябініним С.В. довідки з офіційного сайту Судової влади України слідує, що засідання Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з розгляду справи №644/8453/18 призначене на 13.05.2021 року о 13:00 год.

Розгляд справи в засіданні суду апеляційної інстанції з розгляду даної справи призначений на 13.05.2021 року о 14:00 год., а фактично розгляд справи розпочато о 14 год. 37 хв., що відображено в протоколі судового засідання.

А тому, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Рябініна С.В. про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 13.05.2021 року представник апелянта та представник відповідача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача в судове засідання 13.05.2021 року не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить лист - розписка про дату та час наступного судового засідання (а.с.221).

Позивач - Бандуріна О.М. була присутня в судовому засіданні 21.04.2021 року, про дату да час наступного судового засідання була повідомлена листом - розпискою (а.с.158).

Прокурор в судове засідання 13.05.2021 року, також, не з`явився, інформацію про розгляд справи було розміщено на офіційному сайті Судової влади України, про що свідчить наявне в матеріалах справи відповідне повідомлення від 12.05.2021 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції, Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду від 11.05.2021 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників апелянта, позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням Ленінської районної Ради народних депутатів м. Харкова Харківської області від 05.09.1995 року за №180/4, ОСОБА_6 (мати позивача) отримала дозвіл на побудову житлового будинку розміром 13,0x8,5 на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 , частина якого належить останній на праві приватної власності.

На протязі 1995-2014 років на зазначеній ділянці був самочинно збудований двохповерховий житловий будинок загальною площею 148,1 кв. м. за кошти позивача. Вартість будинку складає 105000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги та згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Вільховим Р.М. від 09 квітня 2013 року, Бандуріна Олена Миколаївна отримала у спадщину від ОСОБА_6 , частину житлового будинку із надвірними побудовами на земельній ділянці загальною площею 1158 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на якій були розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. "А-1", прибудова, літ. "А1", прибудова, літ. "а1", сарай літ. "Д", льох літ. "В" замощення № 1, огорожа № 1, 5, 6, 7, 8, 9, включаючи самочинно збудований двох поверховий житловий будинок загальною площею 148,1 кв.м.

Позивач звернулась з позовом до господарського суду Харківської області в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 148,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , літер З-2.

29.07.2014 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами, не спростовані відповідачем та є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів вважає передчасними вказані висновки місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Приписами ст.13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Зокрема, одним із способів захисту цивільних прав є визнання права.

Приписами ч. 2 ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На час виникнення спірних правовідносин у 1994-2010 роках порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об`єктів регулювався положеннями Закону України "Про планування та забудову території" та державними будівельними нормами ДБН А.3.1-2-93 "Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт", затверджених наказом Держбуду України від 10.08.1993 року № 136 та наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 273 від 05.12.2000 року "Про затвердження Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт" (далі - Наказ № 273).

Згідно ст. 29 Закону України "Про планування та забудову території" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно - будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається на нормативний строк будівництва об`єкта або на строк дії договору (контракту) підряду на будівництво об`єкта. Дія дозволу може бути продовжена за зверненням замовника на строк не більше одного року. Контроль за виконанням будівельних робіт здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до п. 2.1 Наказу № 273, для одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до інспекції держархбудконтролю такі документи: заяву забудовника (замовника); рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об`єкта містобудування; документ, що посвідчує право власності забудовника (замовника) чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт містобудування; комплексний висновок державної інвестиційної експертизи; документи про призначення відповідальних виконавців робіт (виконроба, осіб, що виконують технічний нагляд, авторський нагляд); затверджену в установленому порядку проектну документацію (будівельний генеральний план та паспорт фасаду в двох примірниках, пояснювальна записка для реєстрації). У разі проведення реконструкції, реставрації, капітального ремонту та технічного переоснащення будинків, споруд та інших об`єктів без зміни цільового призначення об`єкта замовник (забудовник) крім рішення виконавчого органу відповідної ради, Київської та Севастопольської державної адміністрації про дозвіл на будівництво подає також копію документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або письмову згоду його власника на проведення зазначених робіт.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України "Про планування та забудову території" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно- будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті.

Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка надала дозвіл на виконання будівельних робіт, письмову заяву, до якої додаються:

проектна документація на будівництво об`єкта, погоджена та затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, генпроектувальною організацією, замовником, страховою компанією (якщо об`єкт застрахований).

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого сертифіката відповідності. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів будівництва забороняється. Спори, пов`язані з видачею сертифіката відповідності або відмовою у його видачі, вирішуються судом.

За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466 "Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", якою затверджено Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації, капітального ремонту.

Згідно ДБН А.2.2-3-2014, нове будівництво - це будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва. Реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко- економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Статтею 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Положеннями ст. 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 ЦК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

У відповідності до ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

За ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30.03.2012 року №6 у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Положеннями законодавства визначений певний порядок набуття права власності та право на виконання будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, однак задоволення позовної вимоги про визнання права власності є таким, що направлено не на визнання права власності як такого, а на незаконне, в обхід встановленого порядку узаконення самочинно збудованого нерухомого майна.

Законом України, який введений державою для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів є Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (на час виникнення спірних правовідносин) замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України або видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками.

Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

А отже, житловий будинок літ. 3-2 по АДРЕСА_1 є самочинно побудованим, який є не введеним в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку.

Визнання права власності на самочинно побудований і не введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна суперечить положенням чинного законодавства України.

Разом з тим, передумовою для виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію,

Зі змісту ч. 2 ст. 331 ЦК України слідує, що у випадку наявності певних обставин для набуття права власності на нову річ, заінтересована в цьому особа, повинна дотримуватися передбачених законом умов.

Вказане свідчить про встановлення положеннями ЦК України спеціального режиму правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Так, відповідно до ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Положеннями ст. 10 Закону України "Про архітектурну діяльність", для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної - документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 09.07.2014 року та Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23.05.2011 року, основним завданням Держархбудінспекції та її територіальних органів є виконання дозвільних, реєстраційних функцій та здійснення контролю і нагляду у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Крім того, інспекція державного архітектурно- будівельного контролю є єдиним органом державної влади уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти. Прийняття в експлуатацію об`єктів проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації або на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифікату.

Матеріали справи не містять докази наявності у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

А отже, зі змісту вказаних положень законодавства слідує, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва.

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю є єдиним органом державної влади уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 року у справі №6-388цс15, від 16.12.2015 року у справі №6-2710 цс15, де, між іншим вказано на те, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Колегія суддів, також, враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року у справі №6-244 цс14, де, зокрема, вказано на те, що ані зазначеними нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Таким чином, передумовою для виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво не набуває права власності на нього.

Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини 5 ст. 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Втім, вказані приписи не виключають обов`язку суб`єкта містобудування ввести самочинно побудований об`єкт (приміщення № 3-5) до експлуатації, оскільки склад домоволодіння збільшився за рахунок такого майна.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку (будівлі, споруди тощо) після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на таке майно.

Однак до цього, не будучи житловим будинком (будівлею, спорудою тощо) з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві власності.

Позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України, що його право власності на спірне нежитлове приміщення виникло з підстав, які заявлено, правомірно, в установленому законом порядку.

Зокрема, відсутні дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його в експлуатацію.

Визнання права власності на об`єкт будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку цивільним законодавством не передбачено.

А отже, факт будівництва об`єкту нерухомості своїми силами, за власний рахунок, є недостатньою підставою для виникнення права власності на нього у випадку, якщо об`єкт в установленому порядок не введено в експлуатацію.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно, а тому вимоги позивача про визнання права власності з підстав, які заявлено, задоволенню не підлягають.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Отже, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі слід скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, поклавши судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до ст.129 ГПК України, на позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.2 ст. 275, п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі та вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014 року у справі №922/2789/14 скасувати повністю.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бандуріної Олени Миколаївни, м. Харків ( АДРЕСА_1 , ІПНН НОМЕР_2 ) на користь Зінченко Сергія Миколайовича, м. Харків ( АДРЕСА_1 ) 2 362,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.05.2021 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя П.В. Тихий