ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2021 р. Справа №926/661/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Гіпербуд б/н від 30.03.2021 (вх. № ЗАГС 01-05/1136/21 від 01.04.2021)

на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 18.03.2021 про закриття провадження у справі (суддя Ковальчук Т.І., повний текст складено 22.03.2021)

у справі № 926/661/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Гіпербуд (надалі ТзОВ Гіпербуд), м. Хмельницький

до відповідача: Чернівецької міської ради, м. Чернівці

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору

на стороні відповідача: Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив Проспект (надалі ОК ЖБК Проспект), м. Київ

про про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії

за участю учасників справи:

від позивача: Стороженко Ю.В. - адвокат (ордер ВХ № 1011663 від 24.03.2021)

від відповідача: Юзьків М.І. - заступник начальника (розпорядження № 61к від 08.01.2020, посвідчення №2954 від01.06.2019, виписка з ЄДРЮОФОПГФ)

від третьої особи: Шевченко М.М. - адвокат (свідоцтво № 000019 від 27.06.2014, ордер СЕ № 1022699 від 02.04.2021)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 18.03.2021 у справі № 926/661/20 заяву ОК ЖБК Проспект від 09.03.2021 про закриття провадження у справі задоволено. Закрито провадження у справі № 926/661/20 за позовом ТзОВ Гіпербуд до Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОК ЖБК Проспект про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії.

Приймаючи дану ухвалу, судом встановлено, що у даній справі спір виник безпосередньо між позивачем і відповідачем щодо надання відповідачем документа дозвільного характеру сертифіката про готовність об`єкта будівництва до експлуатації, ніяких вимог майнового характеру до третьої особи позивач не заявив, а тому, на думку суду, спір є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, в зв`язку з чим провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ТзОВ Гіпербуд подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, відтак, винесено незаконне судове рішення, просить скасувати оскаржувану ухвалу повністю, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, скаржник вважає безпідставним посилання суду на те, що пред`явленим позовом ТзОВ «Гіпербуд» не захищає свої майнові права, а оскаржує результат адміністративної послуги. При цьому апелянт звертає увагу на те, що даний спір виник внаслідок того, що відповідач відмовив позивачу у видачі сертифіката на закінчений будівництвом об`єкт, оскільки аналогічний вже виданий третій особі у справі. Оскільки, між позивачем і третьою особою існує спір щодо об`єкта будівництва, у якому кожен заявляє про свої права на цей об`єкт, то відповідно даний спір є приватно-правовим та відноситься до юрисдикції господарських суддів.

Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/3145/21 від 29.04.2021), ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, відтак, просить суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив в усному порядку, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, відтак, просить суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

ТзОВ Гіпербуд звернулося до господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради, з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОК ЖБК Проспект про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради незаконно повернуто ТзОВ Гіпербуд заяву про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту та видачу сертифіката з тих підстав, що такий сертифікат на об`єкт Будівництво будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга будівництво торгового центру) за адресою м. Чернівці, пр. Незалежності, 131 уже видано ОК ЖБК Проспект. Позивач зазначає, що саме він є користувачем земельної ділянки під будівництвом, фактично здійснив будівництво будинку і має право на введення його в експлуатацію, тому просить визнати незаконними дії Чернівецької міської ради в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю щодо повернення заяви про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту та видачу сертифіката і зобов`язати її видати такий сертифікат ТзОВ Гіпербуд.

При цьому позивач звертає увагу на те, що між ТОВ Гіпербуд і ОК ЖБК Проспект існує приватно-правовий спір з приводу будівництва торгового центру за адресою м. Чернівці, пр. Незалежності, 131, тобто, позивач захищає своє майнове право і такий спір є господарським. Звертаючись із позовом про зобов`язання видати сертифікат, який є правовстановлювальним документом, ТзОВ Гіпербуд має на меті захистити своє право, як власника збудованого об`єкта, на введення його в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього, що свідчить також, на думку позивача, про приватно-майновий характер спору у даній справі.

На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до матеріалів справи постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 824/442/17-а, від 15.04.2020 у справі № 727/8819/16-а та постанову Касаційного адміністративного суду від 11.12.2019 у справі № 727/2670/17 (а.с. 105-112 том ІІ).

Водночас представник відповідача стверджує, що спір між сторонами є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, відтак, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Третя особа також стверджує, що у даній справі ніяких вимог майнового характеру до Кооперативу позивач не заявив, а тому спір є публічно-правовим і підвідомчий адміністративному суду. На підтвердження своїх доводів долучив до матеріалів справи низку постанов Верховного Суду щодо юрисдикції спорів про оскарження відмов у видачі сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації та декларацій готовності, а також про зобов`язання видати такий сертифікат (а.с.68-80 том ІІ). В зв`язку з чим подав заяву про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України (а.с. 66-67 том І).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

У ст. 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Водночас за змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. За логікою законодавця, адміністративне судочинство за своєю сутністю покликане надавати можливість фізичній чи юридичній особі ефективно захищати свої права чи інтереси, з урахуванням того, що протилежна сторона є суб`єктом владних повноважень, який апріорі має у своєму розпорядженні значно більше ресурсів як для утвердження своєї позиції у правовідносинах, так і щодо представництва та відстоювання власних інтересів у судовому розгляді.

З огляду на положення статей 7, 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відносяться ті справи, які виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За приписами статті 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Прийняття рішення про видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Рішення про відмову у видачі сертифіката може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права видачі сертифіката), або оскаржено до суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (далі Порядок № 461), яким визначено форму заяви про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та видачу сертифіката; форму акта готовності об`єкта до експлуатації; форму довідки щодо розгляду документів, поданих для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та видачі сертифіката; форму відмови у видачі сертифіката.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 461 сертифікат видається органом державного архітектурно-будівельного контролю за формою, наведеною у додатку 7 до цього Порядку.

Частиною 1 статті 6 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 3 цієї статті Закону до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать:

1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій;

2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294, Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Держархбудінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо через апарат та свої територіальні органи (п. 7 Положення).

Враховуючи наведене вище законодавче врегулювання статусу суб`єкта, що приймає рішення про видачу сертифіката готовності об`єкта будівництва до експлуатації та нормативно встановлену процедуру видачі такого сертифікату, відносини у даній сфері є публічно-правовими.

Так, у даному випадку орган державного архітектурно-будівельного контролю, який має статус суб`єкта владних повноважень, надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує його надавати такі послуги, а спори, що виникають у зв`язку із наданням або ненаданням таким органом зазначених послуг, за загальним правилом, вирішуються судами адміністративної юрисдикції.

Щодо покликання скаржника на постанови Верховного Суду, які були долучені ним в суді першої інстанції, то колегія суддів, проаналізувавши їх, зазначає, що в них ТзОВ Гіпербуд захищав своє приватне майнове право на спірний об`єкт будівництва від порушень, до яких призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (Інспекції ДАБІ Чернівецької міської ради і Департамента містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради) у публічно-правових відносинах з ОК ЖБК Проспект щодо видачі сертифіката готовності об`єкта до експлуатації, видання містобудівних умов та обмежень, внесення змін у дозвіл на виконання будівельних робіт. У такому випадку спір між позивачем відповідачем і третьою особою має приватно-правовий характер, а порушені права позивача підлягали захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі № 926/661/20 спірні правовідносини виникли безпосередньо між позивачем і відповідачем як суб`єктом владних повноважень з приводу надання адміністративної послуги видачі сертифіката готовності об`єкта будівництва до експлуатації, про що зазначали представники третьої особи. Водночас видача сертифіката є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

При цьому ОК ЖБК Проспект не є учасником цих правовідносин, а залучений до участі у справі третьою особою з тих підстав, що рішення у справі може вплинути на його приватні права як особи, яка вважає себе замовником будівництва.

Правові засади реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері надання адміністративних послуг визначені Законом України Про адміністративні послуги.

Отже, спори з приводу надання адміністративних послуг мають, за загальним правилом, публічно-правовий характер.

Відтак, оцінивши спір між сторонами за критеріями суб`єктного складу спірних правовідносин, предмету спору та характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, а також з урахуванням практики Верховного Суду викладених у постановах від 03.11.2020 у справі № 826/13994/17, від 08.12.2020 у справі №826/19721/16, від 14.05.2020 у справі № 0440/6378/18, від 18.05.2020 у справі №640/10444/19, від 24.12.2019 у справі № 826/11072/16 колегія суддів вважає, що спір у справі № 926/661/20 виник між суб`єктом владних повноважень Чернівецькою міською радою в особі Інспекції ДАБІ та суб`єктом звернення ТзОВ Гіпербуд з приводу надання адміністративної послуги видачі сертифіката готовності об`єкта до експлуатації, порядок видачі якого імперативно врегульований чинним законодавством.

При цьому дійсним правом (інтересом), який захищає позивач, є його право як замовника будівництва на введення в установленому порядку в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, що є наслідком наданої відповідної адміністративної послуги.

У цьому контексті існуючий у позивача приватно-майновий інтерес щодо оформлення права власності на збудований об`єкт та наявність щодо цього об`єкту спорів між ТзОВ Гіпербуд і ОК ЖБК Проспект не мають значення для визначення юрисдикційності спору в даній справі, позаяк ТзОВ Гіпербуд оскаржує відмову органу місцевого самоврядування у видачі сертифіката саме йому, а не третій особі, що свідчить про публічно-правовий, а не приватно-правовий, характер спірних правовідносин. Водночас видача сертифіката є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена Закону України Про регулювання містобудівної діяльності адміністративна процедура.

За таких обставин суд дійшов висновку що спір, з яким позивач звернувся до господарського суду у справі № 926/661/20, є публічно-правовим і не підвідомчий господарському суду.

Згідно з приписами п.1 ч.1, ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства

Відтак, суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом допущено порушення норм процесуального права та ухвалено незаконне судове рішення, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили його твердження, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу суду місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 255, 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ТзОВ "Гіпербуд" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 18.03.2021 у справі № 926/661/20 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 13.05.2021.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.Л.Мирутенко

О.С. Скрипчук