ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/765/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Сучасне місто", місто Харків,

до фізичної особи-підприємця Блохін Ігоря Олександровича, місто Харків,

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Сучасне місто", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Блохін Ігоря Олександровича, про стягнення заборгованості у сумі 8 710, 55 грн., три відсотка річних у сумі 283,54 грн., інфляційних втрат у сумі 541,45 грн., а також пені у сумі 541,56 грн.

30 березня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/765/21. Розгляд справи № 922/765/21 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду від 30 березня 2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

25 вересня 2019 року між Комунальним підприємством "Сучасне місто" (виконавець, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Блохін Ігорем Олександровичем (замовник, відповідач у справі) укладено договір № 2172/09/19 тимчасового користування окремим елементом благоустрою комунальної власності для розміщення тимчасових об`єктів підприємницької та іншої діяльності (далі за текстом - договір), відповідно умов якого, виконавець надає замовнику право тимчасової експлуатації (управління) окремим елементом благоустрою комунальної власності міста Харкова (далі - елемент) з метою задоволення соціально-економічних потреб шляхом розміщення тимчасового об`єкта підприємницької або іншої діяльності (пункт 1.1. договору). Щодо характеристики елемента, то у розділі 2.1. встановлено наступне: вид елемента: частина покриття вулиці, місцезнаходження елементу: поблизу будинку № 8 по вулиці Барабашова у місті Харкові, площа/розміри елементу: 23,45 кв. м. Згідно розділу 3 договору, вид об`єкта є тимчасова споруда з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, без улаштування фундаменту (павільйон з функціональним призначенням продаж непродовольчих товарів). Площа об`єкта по зовнішньому контуру 17,06 кв. м. Наявність вітрин, холодильного та іншого технологічного обладнання та їх опис і площа (по зовнішньому контуру): відсутні. Зовнішній вигляд об`єкта повинен відповідати ескізній пропозиції вигляду фасаду, яка є невід`ємною частиною цього договору. Об`єкт повинен розташовуватися відповідно до схеми розташування окремого елемента благоустрою, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до пункту 4.1 договору розмір плати за експлуатацію (управління) елемента згідно з розрахунком становить 2 465,25 грн. на місяць та є невід`ємною частиною цього договору. Пунктами 4.2, 4.3 договору встановлено, що плата перераховується замовником на розрахунковий рахунок виконавця в безготівковій формі авансовим платежем до 25 числа поточного місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата. Внесення плати здійснюється протягом трьох банківських днів з дня передачі елемента благоустрою. Наявність у замовника заборгованості станом на і число поточного місяця понад 2 місяці за будь-які попередні розрахункові періоди є підставою для дострокового розірвання договору. У разі дострокового розірвання договору сплачені кошти не повертаються. Акт про надані послуги підписується сторонами до 30 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надавалися послуги. Акт про надання послуг вважається підписаним сторонами, якщо його надіслано за адресою (місцезнаходження замовника, вказане в договорі, або адреса, за якою здійснено реєстрацію замовника - юридичної чи фізичної особи - підприємця) замовника виконавцем поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення адресату (пункт 4.5-4.9 договору). Відповідно до розділу 8 договору, цей договір вступає в дію з дня його підписання сторонами та діє до 24 вересня 2020 року. Право експлуатації (управління) елемента виникає у замовника після укладення договору. Елемент вважається переданим з дня підписання цього договору. Згідно розділу 9 договору, після припинення дії договору замовник у 10-денний строк звільняє елемент від об`єкта та приводить його у стан, не гірший порівняно з тим, що існував до укладення цього договору. У випадку невиконання замовником пунктом 9.1 договору щодо добровільного демонтажу об`єкта та звільнення елемента такий об`єкт може бути демонтовано виконавцем самостійно або із залученням третіх осіб. У такому разі демонтований об`єкт повертається замовнику після компенсації витрат, пов`язаних із демонтажем, транспортуванням та зберіганням об`єкта. Відповідно до пунктів 10.1-10.5 договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань згідно з цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини. За порушення строків внесення плати замовник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої за кожний день прострочення платежу від суми заборгованості, що склалася з моменту виникнення заборгованості, включаючи день сплати заборгованості. Замовник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. При погашенні суми заборгованості кошти, що сплачує замовник, у першу чергу зараховуються у рахунок погашення пені, у наступну чергу - на погашення заборгованості з плати за договором. 16 квітня 2020 року учасники господарського правовідношення уклали додаткову угоду, у відповідності до якої дійшли згоди про припинення дії договору з 17 квітня 2020 року.

16 квітня 2020 року відповідач надав гарантійний лист у якому гарантував погашення заборгованості протягом двох місяців з моменту припинення дії договору. Проте, як вказує позивач, за відповідачем рахується заборгованость у розмірі 8 710,55 грн.

Позивач намагався врегулювати погашення вказаної заборгованості відповідачем у досудовому порядку шляхом направлення листа від 28 жовтня 2020 за № 8405/01-09.

Як стверджує позивач, відповідач (зобов`язаний контрагент) кошти за користування окремим об`єктом благоустрою комунальної власності не сплатив, що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором № 2172/09/19 тимчасового користування окремим елементом благоустрою комунальної власності для розміщення тимчасових об`єктів підприємницької та іншої діяльності від 25 вересня 2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України). Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Плата за користування майном, як-то передбачено ст. 762 Цивільного кодексу України, вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами у пункті 4.1 договору узгоджено, що розмір плати за експлуатацію (управління) елемента згідно з розрахунком становить 2 465,25 грн.

Судом встановлено, що на виконання своїх зобов`язань за договором оренди Комунальне підприємство "Сучасне місто" передало у тимчасове користування фізичній особі-підприємцю Блохіну Ігорю Олександровичу для експлуатації (управління) окремий елемент благоустрою комунальної власності міста Харкова зі строком користування до 17 квітня 2020 року (в редакції додаткової угоди від 16 квітня 2020 року), у зв`язку з чим у відповідача виник зустрічний обов`язок сплачувати орендну плату за користування майном. При цьому, матеріали справи свідчать, що за відповідачем рахується заборгованість у сумі 8 710,55 грн.

Відсутність на актах виконаних робіт підпису відповідача не нівелює його обов`язок, як орендаря, щодо сплати орендних щомісячних платежів, оскільки пунктом 4.1. договору визначений єдиний фіксований щомісячний платіж за користування майном, сплата якого не залежить від скаладання актів.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження оплати орендованого майна. За таких обставин, оскільки відповідач не здійснив своєчасно на користь позивача сплату орендованих платежів, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 8 710,55 грн.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь три відсотка річних у сумі 283,54 грн., інфляційні втрати у сумі 541,45 грн. а також пеню у сумі 541,56 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України). Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 10.3 договору за порушення строків внесення плати замовник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої за кожний день прострочення платежу від суми заборгованості, що склалася з моменту виникнення заборгованості, включаючи день сплати заборгованості.

Отже, сторони на власний розсуд, з урахуванням свободи договору, який визначений як один із головних принципів в правовідносинах між учасниками, з огляду на надане право, визначили розмір неустойки в розмірі подвійної орендної плати, а також початкову дату її нарахування (включаючи день сплати заборгованості) .

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з пункту 10.3 договору, приписів ст. 231 Господарського кодексу України, суд встановив, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору. При цьому, беручи до уваги пункт 4.2. договору, який визначає, що плата перераховується замовником на розрахунковий рахунок виконавця в безготівковій формі авансовим платежем до 25 числа поточного місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата, то початковою датою нарахування штрафної санкції є 26 число кожного поточного місяця, і саме ця дата є відправною для розрахунку пені. Як встановлено судом, позивач у своїх розрахунках здійснює нарахування даної штрафної санкції з 10 березня 2020 року.

Враховуючи, що суд не може збільшувати період нарахування, оскільки ця дія потягне за собою збільшення розміру позовних вимог, перевірка розрахунку позивача за січень - березень 2020 року проводиться з урахуванням встановленого позивачем початкового періоду (10 березня 2020 року) та визначеної ним кінцевої дати розрахунку (яка, як встановив суд, не перевищує 6 місячного періоду нарахування, визначеного статтею 232 Господарського кодексу України). Щодо розрахунку за квітень 2020 року, то позивачем при здійсненні розрахунків пені не були враховані положення статті 253 Цивільного кодексу України (щодо перебігу строків), як наслідок замість 26 числа даного місяця розрахунки проводилась з 25 числа, що зумовило відмінність штрафної санкції у розрахунках позивача та суду.

Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням обумовленого сторонами розміру пені, визначеної позивачем початкової та кінцевої дати нарахування, приписів ст. 232 Господарського кодексу України, а також суми боргу по кожному із заявлених до стягнення місяців користування майном, суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 540,84 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень нормативних законодавчих приписів, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень норми ст. 625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річні, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних судом було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства в силу допущених арифметичних помилок.

Як вже було зазначено вище, пунктом 4.2 договору встановлено, що плата перераховується замовником на розрахунковий рахунок виконавця в безготівковій формі авансовим платежем до 25 числа поточного місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата, тобто з 26 числа відповідач є таким, що прострочив, та на суму заборгованості може бути нараховані похідні вимоги (в тому числі 3% річних та інфляційні втрати), що узгоджується із нормою статті 253 Цивільного кодексу України та положеннями Європейської конвенції про обчислення строків від 16 травня 1972 року.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою інфляційних втрат та 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача протягом періоду прострочення ним виконання грошового зобов`язання з оплати оренди, є сума, яка за розрахунком суду складає 282,83 грн. 3% річних та 541,45 грн. інфляційних втрат.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв`язку з чим позовні вимоги, з урахуванням встановлених судом обставин справи, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Блохін Ігоря Олександровича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Сучасне місто" (61002, місто Харків, вулиця Чернишевського, будинок 26, ідентифікаційний код юридичної особи 01550814) 8 710,55 грн. заборгованості, 540,84 грн. пені, 3% річних у розмірі 282,83 грн., інфляційні втрати у розмірі 541,45 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 269,68 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "13" травня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/765/21