ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2021 р. Справа№ 910/10838/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Попікової О.В.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Громадської організації "Всеукраїнська антикорупційна палата"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 (повний текст складено 17.02.2021)

у справі №910/10838/20 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Громадської організації "Всеукраїнська антикорупційна палата"

до 1) Консорціуму "Блек Сі Консорціум"

2) Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради

про визнання недійсним договору про закупівлю робіт

за участю секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Сухарко А.В., адвокат, свід. №002364 від 03.07.2019; Буцко О.В., адвокат, свід. №9183/10 від 31.07.2020,

від відповідача-1: Сидорова І.М., адвокат, свід. №000970 від 17.08.2020,

від відповідача-2: Ворожбянов А.М. - представник (за витягом з ЄДРПОУ);

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Громадська організація "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" (далі - ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата») звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Консорціуму "Блек Сі Консорціум" та Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради (далі - Управління) про визнання недійсним договору про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, укладеного між відповідачами.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на статтю 227 ЦК України та вказує, що договір про закупівлю робіт з нового будівництва магістралі загальноміського значення за державні кошти (із змінами, внесеними на підставі додаткової угоди №1) укладено за відсутності відповідної ліцензії, що тягне за собою визнання цього договору недійсним в судовому порядку.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення господарського суду першої інстанції мотивовано тим, що ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» не довело наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, та позивачем не доведено порушення відповідачами його прав чи охоронюваних законом інтересів, як заінтересованої особи, під час укладення спірного правочину, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у цій справі скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» стверджує, що судом не вірно встановлено фактичні обставини справи, надано неправильну оцінку дослідженим доказам та допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» вказує, що укладення за результатами процедури відкритих торгів спірного договору всупереч чинному законодавству порушує законний інтерес територіальної громади міста Харкова та окремих членів громади, який полягає у праві вимагати дотримання принципів ефективності при проведенні закупівель та об`єктивної й неупередженої оцінки тендерних пропозицій при публічних закупівлях для забезпечення потреб територіальної громади. За таких підстав скаржник вважає хибними висновки місцевого господарського суду, що позивачем не обґрунтовано яким чином порушені особисті немайнові або майнові права та інтереси ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» чи територіальної громади міста Харкова внаслідок укладення спірного правочину.

ГО «Всеукраїнська антикорупційна палата» також не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що будівництво об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, не є видом господарської діяльності, який підлягає ліцензуванню і вважає що переможець торгів мав надати відповідну ліцензію.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації "Всеукраїнська антикорупційна палата" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у справі №910/10838/20; розгляд справи призначено на 19.04.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у зв`язку з нез`явленням представника позивача в судове засідання відкладено розгляд справи на 17.05.2021.

19.04.2021 від представника позивача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи №910/10838/20, позитивна резолюція судді на якій була проставлена в той же день: «Надати справу для ознайомлення».

Проте, протягом майже місяця після надходження вказаної заяви представника позивача та до наступного засідання, яке мало місце 17.05.2021, представник позивача не скористалась своїм правом ознайомитися з матеріалами справи №910/10838/20.

В той же час, 17.05.2021 присутні у судовому засіданні представники позивача заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу для ознайомлення з матеріалами справи №910/10838/20, зокрема, з відзивами на апеляційну скаргу.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення усного клопотання представників позивача про відкладення розгляду даної справи для надання можливості останнім ознайомитися із матеріалами даної справи, виходячи з наступного: по-перше, як вказувалося вище, представник позивача майже місяць назад подав клопотання про надання можливості ознайомитися із матеріалами справи, проте, не скористався своїм правом на ознайомлення, при цьому, не навів жодних причин, що завадили йому це зробити протягом тривалого часу; по-друге, як вбачається із наданих представниками позивача ордерів на представництво інтересів позивача у Північному апеляційному господарському суді, представники уповноважені представляти інтереси позивача на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги від 31.03.2021, тобто, з дати набуття представниками повноважень на представництво інтересів позивача в апеляційному господарському суді пройшло більше ніж півтора місяці, протягом яких представники не скористалися своїм правом ознайомитися з матеріалами справи; по-третє, до відзивів на апеляційну скаргу долучені докази їх направлення іншим учасникам справи на адреси, вказані в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; по-четверте, згідно з ч. 1 статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, тобто, суд апеляційної інстанції обмежений певним строком розгляду апеляційної скарги і який (строк) у даному випадку спливає 22.05.2021; клопотань про його продовження від представників позивача чи інших осіб у справі не надходило.

Позиції учасників справи.

13.04.2021 від Управління надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Управління проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржуване судове рішення таким, що прийняте з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, за доведеністю обставин, що мають значення для справи та які місцевий господарський суд визнав встановленими, з відповідністю викладених у рішенні висновків обставинам справи, без порушень норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права.

Управління вважає, що позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, Управління вказує, що на момент укладення спірного договору законодавством не встановлений порядок ліцензування господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури; тобто на дату проведення аукціону на на час укладення спірного договору Кабінетом Міністів України не було встановлено жодного виду робіт з будівництва об`єктів, які б підлягали ліцензуванню відповідно до вимог Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

14.04.2021 супровідним листом Господарського суду міста Києва від Консорціуму "Блек Сі Консорціум" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Консорціум "Блек Сі Консорціум" проти поданої апеляційної скарги заперечує, вважає її безпідставною та необґрунтованою.

Консорціум "Блек Сі Консорціум" вважає, що матеріали справи не містять доказів і позивачем не аргументовано його право на звернення до суду як зацікавленої особи у розумінні частини 3 статті 215 ЦК України, яке судова практика та відповідне матеріальне та процесуальне законодавство вважає необхідною передумовою для звернення до суду з позовом про визнання недійсності правочину не учасниками правочину.

Також Консорціум "Блек Сі Консорціум" з посиланням на умови тендерної документації та Закон України «Про публічні закупівлі» вказує, що переможець повинен надати дозвіл або ліцензію на провадження певного виду господарської діяльності, якщо отримання такого дозволу або ліцензії на провадження такого виду діяльності передбачено законодавством. Однак, станом на 26.06.2020 (дата укладення спірного договору) чинним законодавством України, яке регулює порядок ліцензування діяльності, що передбачена у договорі, не було передбачено необхідності надання ліцензії на будівництво автомобільної дороги, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

17.04.2020 Управління (як замовник) на веб-порталі Уповноваженого органу за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2020-04-17-011204-b оприлюднило оголошення про проведення процедури закупівлі (відкритих торгів) за кодом ДК 021:2015:45233000-9 (Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг) Нове будівництво магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові (ідентифікатор закупівлі UA-2020-04-17-011204- b).

01.06.2020 розпочався електронний аукціон. Автоматично електронною системою закупівель відразу після закінчення електронного аукціону відбулося розкриття тендерних пропозицій. За результатами оцінки тендерних пропозицій визначено найбільш економічно вигідною тендерною пропозицію учасника - Консорціуму "Блек Сі Консорціум", пропозиція якого становила 96 154 500,00 грн.

09.06.2020 замовником визначено переможця торгів на закупівлю робіт з нового будівництва магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові - Консорціум "Блек Сі Консорціум" (протоколу засідання тендерного комітету Управління № 15/4 від 09.06.2020) та оприлюднено повідомлення про намір укласти договір з учасником - переможцем процедури закупівлі.

26.06.2020 Управління оприлюднило на веб-порталі Уповноваженого органу договір про закупівлю разом з додатками до нього, а саме - договір про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, укладений між Управлінням та Консорціумом "Блек Сі Консорціум", та додатки до цього договору: договірна ціна на 2020-2021 рік; договірна ціна на 2021; календарний графік виконання робіт.

Того ж дня, 26.06.2020 Управління оприлюднило на веб-порталі Уповноваженого органу додаткову угоду № 1 від 26.06.2020 до договору про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, згідно з якою ціну договору було зменшено на 17121984,00 грн. та відкореговано календарний графік виконання робіт.

За умов п. 1.1. договору, підрядник зобов`язується у 2020-2021 роках виконати роботи з нового будівництва магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові (згідно з ДК 021:2015:45233000-9 - Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг) відповідно до проектно-кошторисної документації та тендерної документації, а замовник - прийняти ці роботи та оплатити їх. Найменування робіт - Нове будівництво магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові.

ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата", яке не є стороною укладеного договору, звертаючись з позовом у цій справі вважає, що укладення за результатами процедури відкритих торгів договору про закупівлю робіт, виконання яких фінансуватиметься за рахунок коштів місцевого бюджету, всупереч діючому законодавству порушує законний інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади, який полягає у праві вимагати дотримання принципів ефективності при проведенні закупівель та об`єктивної й неупередженої оцінки тендерних пропозицій при публічних закупівлях для забезпечення потреб територіальної громади. Крім того, внаслідок укладення оспорюваного договору з суб`єктом, який не має права виконувати роботи за таким договором через відсутність ліцензії, було порушено інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади у виконанні якісних робіт з будівництва вулиць і доріг міста та у забезпеченні стану вулиць і доріг міста відповідно до діючих норм, а також було порушено інтерес стосовно забезпечення раціонального та ефективного використання коштів бюджету м. Харкова.

Предметом розгляду у цій справі є наявність порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача, а також підстав для визнання спірного договору недійсним.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 вказала таке.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - "Конвенція") щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Тобто, застосовуючи до спірних правовідносини проголошений Європейським судом з прав людини обов`язок державних органів неухильного дотримання принципу належного урядування слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання підприємством, яке на 100% належить державі, при проведенні процедури закупівлі є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу виступає принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина, втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Наведені принципи є безумовно першочерговим чинником гарантування таких засад проведення публічних закупівель як: добросовісна конкуренція серед учасників, відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель, недискримінація учасників, об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням, адже втілюються на практиці саме через послідовність та законність дій відповідного замовника - розпорядника.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 ГПК України).

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнано чи оспорюється. Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та(або) інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо спору та їх обґрунтування.

Згідно з частиною 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити серед іншого виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Статтями 1, 21 Закону України «Про громадські об`єднання» громадським організаціям надано право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.

При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту 2 частини 1 статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 № 12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Статтями 1, 21 Закону України «Про громадські об`єднання» громадським організаціям надано право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.

Звертаючись з позовом у цій справі, ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" вказує, що у відповідності з до п. 1.1. її Статуту, Організація є добровільним неприбутковим, неполітичним громадським об`єднанням громадян України, громадян інших держав, осіб без громадянства, осіб, які перебувають в Україні на законних підставах, що створена на основі єдності інтересів, на засадах добровільності та рівноправності, для здійснення та з метою задоволення і захисту прав і свобод, задоволення та захисту суспільних інтересів, зокрема соціальних, економічних інтересів, інтересів у сфері публічних закупівель та у сфері публічних фінансів, зокрема інтересів щодо дотримання законності у зазначених сферах, а також творчих, вікових, спортивних, національно-культурних та інших інтересів.

Пунктом 1.3. Статуту визначено, що Організація має право від свого імені бути позивачем та відповідачем у судах згідно законодавства.

Основною метою діяльності Організації, визначеною у п. 2.1. Статуту, є сприяння органам державної влади та місцевого самоврядування в проведенні антикорупційного процесу, здійснення програм та заходів, спрямованих на розвиток громадянського суспільства в Україні, сприяння забезпеченню прозорості діяльності всіх гілок влади України та відповідальності влади перед народом, сприяння поновленню довіри суспільства до органів державної влади та місцевого самоврядування в Україні через здійснення громадського контролю за утворенням, формуванням і діяльністю органів державної влади та органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, сприяння здійсненню та захист інтересів та прав членів Організації, громадськості, територіальної громади у сфері публічних закупівель та у сфері публічних фінансів.

Згідно з пп. 2 п. 2.5. Статуту для досягнення статутних цілей Організація відповідно до чинного законодавства має право зокрема звертатись у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами, а також подавати позови до суду.

Як встановлено вище, ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата", звертаючись з позовом у цій справі вважає, що укладення за результатами процедури відкритих торгів договору про закупівлю робіт, виконання яких фінансуватиметься за рахунок коштів місцевого бюджету, всупереч діючому законодавству порушує законний інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади, який полягає у праві вимагати дотримання принципів ефективності при проведенні закупівель та об`єктивної й неупередженої оцінки тендерних пропозицій при публічних закупівлях для забезпечення потреб територіальної громади. Крім того, внаслідок укладення оспорюваного договору з суб`єктом, який не має права виконувати роботи за таким договором через відсутність ліцензії, було порушено інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади у виконанні якісних робіт з будівництва вулиць і доріг міста та у забезпеченні стану вулиць і доріг міста відповідно до діючих норм, а також було порушено інтерес стосовно забезпечення раціонального та ефективного використання коштів бюджету м. Харкова.

ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" стверджує, що питання публічних закупівель становлять суспільний інтерес, а члени ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" є членами територіальної громади міста Харкова. Порушення законних прав та спільних інтересів територіальної громади неминуче призводить до порушення прав кожного члена такої громади, відтак, члени територіальної громади мають право на судовий захист своїх спільних прав.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі №916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Водночас, зважаючи на твердження позивача про укладення спірного договору з порушенням, яке полягає у ненаданні переможцем тендеру ліцензії, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до статті 89 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

У поданій позовній заяві позивач стверджує, що відповідно до частини 1 статті 37-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" господарська діяльність з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними наслідками (СС3), підлягає ліцензуванню за переліком видів робіт, що визначається Кабінетом Міністрів України, відповідно до закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 № 1396 затверджений порядок ліцензування господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури (далі - Порядок), який розроблений відповідно до Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності", "Про архітектурну діяльність", "Про основи містобудування" та "Про регулювання містобудівної діяльності", встановлює загальні вимоги до ліцензування господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками (п. 1 Порядку).

Згідно з п. 2 Порядку, юридична та фізична особа (підприємець) - суб`єкти господарської діяльності, що мають намір провадити будівельну діяльність, повинні отримати ліцензію згідно з цим Порядком.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 256 було затверджено перелік видів робіт із провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, які підлягають ліцензуванню (далі - Перелік).

Проте, Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 №219 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 №1396 та від 30.03.2016 №256 було визнано такими, що втратили чинність.

Тобто на момент укладення відповідачами спірного договору та на час вирішення спору в суді законодавством не встановлений порядок ліцензування господарської діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури; на дату проведення аукціону та на час укладення спірного договору Кабінетом Міністрів України не було встановлено жодного виду робіт з будівництва об`єктів, які б підлягали ліцензуванню відповідно до вимог Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Отже наведені позивачем в обґрунтування позову обставини (зокрема про те, що внаслідок укладення оспорюваного договору з суб`єктом, який не має права виконувати роботи за таким договором через відсутність ліцензії, було порушено інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади у виконанні якісних робіт з будівництва вулиць і доріг міста та у забезпеченні стану вулиць і доріг міста відповідно до діючих норм, а також було порушено інтерес стосовно забезпечення раціонального та ефективного використання коштів бюджету міста Харкова) відсутні (оскільки, як вказано вище, виконання визначених спірним договором робіт станом на дату його укладання не потребувало ліцензії) і доказів протилежного позивач не надав.

Крім того позивачем належним чином, з наданням відповідних доказів, не обґрунтовано, яким чином порушені особисті немайнові або майнові права та інтереси Організації чи територіальної громади міста Харкова внаслідок укладення спірного правочину. Також позивачем не надано доказів звернення до суду з метою захисту прав та інтересів громадян, колективів або груп людей, чиї права були б порушені внаслідок прийняття оспорюваного правочину.

Оскільки позивач не брав участі у закупівлі, а також не є стороною спірного договору, то визнання правочину недійсним не призведе до захисту прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки наслідки недійсності поширюються лише на сторін недійсного договору.

За наведених підстав апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що охоронюваний законом інтерес позивача не порушено і ним належними та допустимими доказами наявність такого порушення не доведено.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі №910/6091/19 зазначено, що відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, оскільки позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірним висновок господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом і першої, і апеляційної інстанції надана оцінка, та вони є такими, що не підтверджуються матеріалами справи; до того ж, як вказувалося вище, відсутність порушеного права особи є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Позивачем не доведено, яким чином порушуються його права оспорюваним ним договором, стороною якого він не є.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Всеукраїнська антикорупційна палата" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у справі №910/10838/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у справі №910/10838/20 залишити без змін.

Справу №910/10838/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 18.05.2021.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков