ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Справа№ 910/1755/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Пашкіної С.А.

Андрієнка В.В.

секретар Рибчич А.В.

за участю

представників: позивача-1 - Тучіна О.В., Тучін М.М.

позивача-2 - Тучіна О.В., Тучін М.М.

відповідача-1 - Кравченко В.П.

відповідача-2 - Коваль В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем"

на рішення Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 р. (повне рішення складено 14.12.2020 р.)

у справі № 910/1755/19 (суддя - Демидов В.О.)

за позовом 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс"

про визнання договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав недійсними

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем" звернулись до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. та договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. та відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018 р. не відповідають вимогам чинного законодавства України. На переконання позивачів укладений між Товариством з обмеженою відповідальнітю "ФК "Форінт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" договір відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. за своєю правовою природою, незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги, є договором факторингу. Позивачі зазначають, що з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступлено згідно з п. 1.3 договору та ціни, погодженої в цьому договорі - різниця (15975940,76 грн) є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримало за договором факторингу Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 р. відмовлено повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» про визнання договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав недійсними.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020 р. рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 р. у справі № 910/1755/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 04.06.2020 р. рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 р. та постанову Північного апеляційного суду від 22.01.2020 р. у справі № 910/1755/19 скасовано, справу № 910/1755/19 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 р. у справі № 910/1755/19 було відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем".

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем" подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати оскаржуване рішення суду повністю та ухвалити нове рішення про задоволення у повному обсязі позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі позивачі вказують на те, що Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» незаконно відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», який в свою чергу відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» право вимоги на більшу суму, ніж визначено в рішеннях суду про стягнення заборгованостей з боржників, прийнятих у 2012 році та в заяві банку про грошові вимоги в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» (№ 910/24368/14), які відображені в ухвалі суду про затвердження реєстру у справі від 08.04.2015 р. За відсутності додаткових рішень про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» на користь банку заборгованості за кредитними договорами будь-яке збільшення заборгованості боржників та відображення цього в розрахунках заборгованостей є незаконним, оскільки до цих кредитних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності, отже будь-які додаткові нарахування за цими кредитними договорами здійснені поза межами позовної давності.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/1755/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 р. було поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" і Товариству з обмеженою відповідальністю "Полірем" строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження; зупинено дію рішення Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 р. у справі № 910/1755/19; вирішено здійснювати розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду на 09.03.2021 р.

У судовому засіданні 09.03.2021 р. представники сторін надали пояснення по суті апеляційної скарги і після чого було оголошено перерву до 06.04.2021 р.

У судовому засіданні 06.04.2021 р. представники сторін надали додаткові пояснення по суті скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

12.07.2006 р. між АППБ «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем» (далі - позичальник-1), Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» (далі - позичальник-2), Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем Баухемі» (далі - позичальник-3) було укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/159 (далі - генеральна кредитна угода).

Відповідно до п. 1.1 генеральної кредитної угоди кредитор надає позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках. Договори, укладені в рамках цієї угоди, є її невід`ємними частинами.

Згідно з п. 2.5 генеральної кредитної угоди забезпеченням виконання зобов`язань позичальників є застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, товарів в обігу, що належать Товариству з обмежено відповідальністю «Полірем»; застава (іпотека) нерухомості, товарів в обігу, що належать Товариству з обмеженою відповідальнітю «Полірем-Центр», застава товарів в обігу, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Полірем-Баухемі», застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Полірем-Логістика».

На виконання вказаної генеральної кредитної угоди між Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем» та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 010/42-0-1/853 від 16.11.2011 р. та договір застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1 від 14.07.2006 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.02.2013 р. у справі № 5011-34/18839-2012 з позичальника на користь кредитора було стягнуто 1720000,00 грн заборгованості за кредитом, 59260,11 грн заборгованості за відсотками, 127651,93 грн пені.

16.11.2011 р. в рамках генеральної кредитної угоди було також укладено кредитний договір № 010/42-0-1/854 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2013 р. у справі № 5011-33/18786-2012 з позичальника на користь кредитора стягнуто заборгованість по кредиту в розмірі 9429711,00 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 324887,04 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 695634,42 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань по сплаті відсотків в розмірі 4203,16 грн.

11.04.2018 р. між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» (далі - набувач) було укладено договір, за умовами якого кредитор передав набувачу на підставі ст. 656 ЦК України права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій, в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а набувач прийняв від кредитора у власність права вимоги в обсязі та на умовах на дату відступлення прав вимоги.

Згідно з реєстром відступлених прав вимоги до договору від 11.04.2018 р. (додаток № 1 до договору) набувачем, у тому числі, було придбано право вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р. зі всіма додатковими угодами до неї, укладеної між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього.

Як передбачено п. 2.4 вказаного договору, перехід прав вимоги від кредитора і набуття їх набувачем у власність відбувається за умови сплати набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги.

11.04.2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» перерахувало на рахунок Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» загальну вартість прав вимоги на суму 19000000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням.

Також 11.04.2018 р. між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» було укладено договір відступлення прав за договорами застави, за умовами якого Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» прийняло права за договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністб «Полірем», договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006 р., що укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр».

11.04.2018 р. між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» було укладено договір відступлення прав за договорами застави, згідно з умовами якого Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» прийняло права за договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010 р., що укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр».

25.06.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» (далі - новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 44 (далі - договір відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.1 договору відступлення права вимоги в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Згідно з п. 1.3 договору відступлення права вимоги під правом вимоги розуміється право грошової вимоги на отримання всіх грошових коштів (заборгованості) від боржників (ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем-Центр») за кредитними договорами (генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р. зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», ТОВ «Полірем-Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього), яка існує на дату укладення цього договору.

25.06.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» та Товариством з обмеженою відповідаоьністю «Теремплюс» було укладено договір відступлення прав за договорами застави, за умовами якого, у зв`язку з укладенням договору відступлення права вимоги № 44, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» прийняв права за договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між Акціонерним товарисвом «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем-Центр», договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010 р.

На виконання умов договору відступлення права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» сплатило Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» кошти, визначені у пункті 2.1 договору відступлення права вимоги, що підтверджується платіжним дорученням від 23.06.2018 р. № 35.

02.07.2018 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «Форінт» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» надійшло повідомлення від 25.06.2018 р. про відступлення прав вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (кредитор) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» (набувач) та проханням здійснювати виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення на користь нового кредитора у зобов`язанні - набувача.

Також, на адреси позивачів надійшли вимоги від 27.06.2018 р. про перерахування коштів у строк 7 днів на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс».

Встановлено, що договір відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. та договір відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 25.06.2018 р. за своєю правовою природою є договорами про відступлення.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, в постанові від 04.06.2020 р. у цій справі зазначив, що суди попередніх інстанцій вірно визначили правову природу спірних правочинів, як договорів відступлення права вимоги, оскільки вказані договори не поєднують в собі повною мірою ознак договорів факторингу, що дало б змогу відповідно їх класифікувати. Водночас, правильно встановивши правову природу спірних правочинів, суди допустили неповноту дослідження обставин за доводами позивачів щодо недійсності договорів, наведених у позовній заяві.

У постанові від 04.06.2020 р. Верховним Судом вказано, що при новому розгляді справи судам належить встановити правову природу первісного зобов`язання, що було передано від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», обсяг переданих прав та виду зобов`язання, за яким права були передані, як первісно до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», так і в подальшому від Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс», чи обумовлено такий обсяг обсягом за первісним договором, та чи не відбулося новації у зобов`язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, договір від 11.04.2018 р. укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт», згідно з яким, в числі інших боржників, Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» було придбано право вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р. зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього.

Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 вказаного договору перехід прав вимоги від кредитора і набуття їх набувачем у власність відбувається за умови сплати набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги. Реєстр відступлених прав вимоги підписується сторонами у строк не пізніше 3 робочих днів з дня сплати набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги в повному обсязі. З дати відступлення прав вимоги кредитор перестає бути стороною кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлених прав вимоги, а набувач стає виключним та єдиним кредитором за відповідними кредитними договорами і набуває право вимагати повернення позичальниками сум заборгованості окремо по кожному з кредитних договорів в розмірі станом на дату відступлення прав вимоги, зазначеному в реєстрі відступлених прав вимоги. Права вимоги переходять до набувача в повному обсязі, безвідривно та без можливості зворотного відступлення на користь кредитора (без регресу).

Згідно з п. 5.1 договору відступлення права вимоги набувач засвідчив та гарантував, що він є фінансовою стороною, що включена до відповідного державного реєстру фінансових установ, має всі необхідні дозвільні документи, які відповідно до чинного законодавства надають право на надання фінансових послуг.

За змістом п. 5.3 договору кредитор гарантує та засвідчує, що він є банком, що на підставі банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює іншу діяльність.

На переконання позивачів Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор/первісний кредитор) передав право вимоги (уступив грошову вимогу) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» (боржника) в обмін на грошові кошти, які Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» (набувач/новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір від 11.04.2018 р., кредитор отримав фінансування, а набувач набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що суб`єктний склад сторін договору від 11.04.2018 р., на думку позивачів, свідчить про те, що укладений між кредитором та набувачем договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. В той час як відповідачі вважають, що договір від 11.04.2018 р., укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», є оплатним договором відступлення прав вимоги, як про це зазначено в самому договорі його сторонами.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За ст. ст. 1078, 1079 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Встановлено, що в договорі від 11.04.2018 р. відсутні положення, які б свідчили про те, що за своєю правовою природою цей договір є саме договором факторингу.

Так, відсутня основна ознака договору факторингу - передача коштів в розпорядження іншій стороні з метою її фінансування за плату. При цьому відступлене право вимог, не є платою, а тому ознака, яка до того ж притаманна договору факторингу щодо оплатності фінансової послуги, також відсутня.

В договорі передбачено момент (дату) переходу права вимоги до боржників, після чого первісний кредитор втрачає всі права за договорами, - в той час як договір факторингу діє до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить/поверне факторові кошти, які надані в розпорядження з метою його фінансування.

Метою укладення договору відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. є передача у власність права вимоги за отримані від набувача (нового кредитора) кошти, що відповідає визначенню договору купівлі-продажу, наведеному у ч. 1 ст. 655 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити и за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Отже договір відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. за своєю правовою природою є оплатним відступленням права вимоги, до якого застосовуються положення про договір купівлі-продажу.

Крім цього, умови договору відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р., укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» вже були предметом розгляду у іншій справі № 910/17034/18, де предметом позову була вимога про визнання цього договору недійсним саме з підстав того, що цей договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17034/18 від 22.05.2019 р. в позові відмовлено, рішення набрало законної сили.

Встановлено, що договір відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. за своєю правовою природою є договором про передання кредитором своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги), укладеним в порядку ст. 512 ЦК України. Зміст цього договору не суперечить нормам чинного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони при укладенні договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

До того ж, в межах розгляду справи № 5011-33/18786-2012 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем - Центр» грошових коштів та справи № 910/24368/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем», судом було здійснено процесуальне правонаступництво стягувача у виконавчому провадженні та кредитора в межах справ про банкрутство. Ухвали про заміну Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» за цими справами були оскаржені позивачами в апеляційному та касаційному порядку, де судами було встановлено, що як договір відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р., так і договір відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. відповідають вимогам законодавства, укладені сторонами без його порушень та виконані належним чином.

Доводи скаржників про правову природу договору відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. зводяться до того, що вони не згодні з його умовами та тлумачать окремі його пункти на свій розсуд.

Однак, тлумачення скаржниками певних пунктів договору на користь відносин факторингу є безпідставним, оскільки такі доводи спростовуються презумпцією правомірності даного правочину.

Встановлено, що вказаний договір, укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», не визнаний договором факторингу, також він не визнаний недійсним на момент прийняття рішення у цій справі.

Крім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» за договором відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. отримало від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р. зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем», Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 р. зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі № 3087 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі № 3089 від 28.12.2010 р. зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі № 4721 від 14.0.2006 р., договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010 р.

За договором відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» отримало право вимоги до цих боржників у сумі 16075940,76 грн.

За договором відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» право вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р. зі всіма додатковими угодами до неї, укладеною між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр».

Таким чином, за договором відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» отримало від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» право вимоги до боржників на суму 16075940,76 грн, в подальшому перепродав його в тому ж обсязі й за тими ж самими кредитними зобов`язаннями, які мали боржники перед первісним кредитором.

До того ж, Товариство з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» надіслало на адреси позивачів вимоги, де зазначає себе новим кредитором боржників саме на цю суму 16075940,76 грн та за кредитними зобов`язаннями, які випливають з генеральної кредитної угоди № 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 р., укладених в її межах кредитного договору № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 р. та кредитного договору № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 р.

Також тотожність розміру заборгованості (права вимоги до боржників) та вид цієї заборгованості, яку отримало спочатку Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», а потім Товариство з обмееною відповідальністю «Теремплюс», підтверджується договором відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р., актом приймання-передачі права вимоги до цього договору, договором відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р., укладеним між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форинт», реєстром кредитних операцій до відступлення та реєстром відступлених прав між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», детальними розрахунками заборгованостей за кредитними договорами № 010/42-0-1/853 та № 010/42-0-1/854.

Таким чином, при укладенні як договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2019 р., так і договору відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р., обсяг прав вимог нових кредиторів - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» не збільшився в порівнянні з обсягом права вимоги до позивачів, який мав первісний кредитор - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

Отже обсяг відповідальності позивачів не був збільшений жодним з наступних кредиторів, які мали право вимоги після Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Стосовно доводів скаржників про те, що Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» незаконно відступило новому кредитору - Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», який в свою чергу відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» право вимоги на більшу суму, ніж визначено в рішеннях суду про стягнення заборгованостей з боржників, прийнятих у 2012 році та в заяві банку про грошові вимоги в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» (№ 910/24368/14), судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, різниця між сумою визнаних грошових вимог банку до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» (як майновий поручитель) в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» та сумою нарахованої загальної заборгованості боржників, згідно з реєстром відступлених прав від 11.04.2018 р., виникла у зв`язку з тим, що заборгованість боржників перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» нараховувалась у різні періоди часу, з проміжком майже в чотири роки та збільшилась вона на суму нарахованих відсотків на непогашену кредитну заборгованість боржників перед банком за цей період.

Дії Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» по нарахуванню додаткової заборгованості за відсотками на непогашену кредитну заборгованість відповідають нормам чинного законодавства України та умовам кредитних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржників про те, що за відсутності додаткових рішень про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» на користь банку заборгованості за кредитними договорами будь-яке збільшення заборгованості боржників та відображення цього в розрахунках заборгованостей є незаконним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У відповідності до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Однак, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Отже нормами чинного законодавства не передбачено, що сплив позовної давності є окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (який регулює відносини позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Отже кредитодавцем в кредитних правовідносинах може бути лише банк або інша фінансова установа.

В кредитних відносинах, кредитодавцем є особа, яка згідно з умовами кредитного договору здійснила дії з видачі кредитних коштів позичальнику (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України новий кредитор - особа, до якої переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ст. 519 ЦК України, передача права вимоги від первісного кредитора (в нашому випадку кредитодавця) новому кредитору можлива тільки за дійсною вимогою (у разі недійсної вимоги первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за це), тому зобов`язання з видачі кредиту повинно бути виконано кредитодавцем в повному обсязі.

Після видачі кредитних коштів позичальнику (боржнику) нормами, якими врегульовані відносини цессії, не встановлені будь-які додаткові умови до особи нового кредитора у зобов`язанні. Єдиною умовою є те, щоб обсяг прав та умови зобов`язання відповідали первинному зобов`язанню. Тобто, щоб новому кредитору не було передано більший обсяг прав, ніж мав кредитодавець.

Отже, обсяг правомочностей кредитодавця (банку або іншій фінансовій установі), визначений ч. 1 ст. 1054 ЦК України, необхідний лише в одному випадку - при виконанні обов`язку з видачі кредиту позичальнику.

Заміна кредитора у кредитному зобов`язанні кредитором, який не є банком або фінансовою установою, можлива у випадках, коли новий кредитор набуває права вимоги на конкретну фіксовану суму коштів станом на дату укладення договору відступлення права вимоги, без можливості додатково нараховувати відсотки за умовами кредитних договорів та за умови, що обсяг отриманих прав вимоги є тотожним (не більшим) правам, які мав кредитодавець.

Як було встановлено вище, в результаті укладення договору відступлення прав за договорами застави від 11.04.2018 р. та договору відступлення права вимоги від 25.06.2018 р. обсяг майнових зобов`язань позивачів не змінився, оскільки до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт», а потім до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» перейшли права в тому ж розмірі, які станом на дату відступлення права вимоги існували у первісного кредитора - Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Таким чином Товариство з обмеженою ідповдальністю «Теремплюс» в зобов`язанні замінене не як кредитодавець, а як новий кредитор, який очікує повернення фіксованої суми боргу на дату укладення договору та не наділений правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 3-670rc15 та від 01.06.2016 р. у справі № 920/1771/14.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.06.2016 р. у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 р. у справі № 910/31110/15.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 3-43гс15).

Вбачається, що позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р., зазначивши, що їх права були порушені вимогою нового кредитора про сплату грошових коштів.

Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, укладення договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. (сторонами якого не є позивачі) не свідчить про безумовне порушення цим договором майнових прав позивачів як осіб боржників.

За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивачів або ж їх інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого вони будуть здатні набути прав.

Разом з цим, заявлені вимоги позивачів не спрямовані на відновлення їх прав, оскільки не спростовують наявності кредитної заборгованості та обов`язку щодо її погашення.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позивачами не доведено належними та допустимим доказами наявність обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивачів про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 р. та договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому судом першої інстанції було враховано вказівки касаційної інстанції під час нового розгляду справи та вирішено спір на підставі достатніх доказів, яким дана належна правова оцінка.

Щодо інших аргументів позивачів, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 р. у справі № 910/1755/19 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 р. у справі № 910/1755/19 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 11.05.2021 року.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді С.А. Пашкіна

В.В.Андрієнко