РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2021Справа № 910/1258/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констракшн Машинері»

про визнання удаваним правочину

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Овчарик В.К. (адвокат);

від відповідача не з`явилися.

В судовому засіданні 27.04.2021 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представника позивача, що повне рішення буде складено 11.05.2021 року.

СУТЬ СПОРУ:

29 січня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» (позивач) надійшла позовна заява № 21-01/2021-1 від 21.01.2021 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констракшн Машинері» (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати договір зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року із усіма додатковими угодами та додатками до нього, укладеними між ТОВ «Констракшн Машинері» і ТОВ «АТП-0810», удаваним правочином;

- визнати, що відносини ТОВ «Констракшн Машинері» і ТОВ «АТП-0810» регулюються правилами щодо правочину - договору позички, який вони насправді вчинили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що обставини укладення договору зберігання та правовідносини, які при цьому виникли, засвідчують, що правочин зберігання є удаваним та таким, що приховує інший правочин, який дійсно мав місце, а саме - договір позички.

Відповідач у відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивує тим, що на момент передачі позивачу обладнання на зберігання воно було новим - 2019 року, передача його в безоплатне користування на декілька місяців суперечить меті підприємницької діяльності, яка полягає в отриманні прибутку, тому відповідачу було невигідно передати нове обладнання безкоштовно для користування на декілька місяців.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 року у справі № 910/1258/21 позовну заяву № 21-01/2021-1 від 21.01.2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констракшн Машинері» про визнання удаваним правочину залишено без руху, надано Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, поштове відправлення з ухвалою суду у даній справі було направлене Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» за адресою: 01133, м. Київ, вул. Коновальця, 31, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 003 ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 року у справі № 910/1258/21 вручено уповноваженому представнику позивача - 08.02.2021 року.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Тобто, строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви до 15.02.2021 року (включно).

15 лютого 2020 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» надійшла заява № 11-02/2021 від 11.02.2021 року «Про усунення недоліків».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1258/21, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.03.2021 року.

В підготовчому засіданні 23.03.2021 року судом оголошувалася перерва.

В підготовчому засіданні 06.04.2021 року судом було постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про проведення експертизи. Відхиляючи клопотання позивача про проведення експертизи, суд виходив з того, що суду не доведено необхідності призначення експертизи в аспекті приписів ст. 99 Господарського процесуального кодексу України.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 06.04.2021 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/1258/21 до судового розгляду по суті на 27.04.2021 року.

В судовому засіданні 27.04.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання 27.04.2021 року не з`явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» (надалі - позивач, зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констракшн Машинері» (надалі - відповідач, поклажодавець) укладеного договір зберігання № 8715/1 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, поклажодавець передає, а зберігач приймає на безоплатне відповідальне зберігання: телескопічний навантажувач JCB 531-70 AGRI, ВКТ30-80 Ківш 3,00 м. куб. (Б/В ) та 980/А2007 Ковш (1 комплект) за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 30.

В п. 1.2. договору визначено, що обладнання є власністю поклажодавця. Право власності на обладнання до зберігача не переходить.

За умовами п. 1.4. договору зберігання за договором є безоплатним.

На виконання умов договору зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року відповідач передав, а позивач прийняв на безоплатне відповідальне зберігання обладнання: телескопічний навантажувач JCB 531-70 AGRI, ВКТ30-80 Ківш 3,00 м. куб. (Б/В ) та 980/А2007 Ковш (1 комплект) за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 30, що підтверджується актом приймання-здачі від 27.09.2019 року.

Додатковою угодою № 1 від 29.11.2019 року строк дії договору продовжено до 20 грудня 2019 року.

На підставі акту приймання-передачі (повернення) від 27.12.2019 року позивач передав, а відповідач прийняв з безоплатного відповідального зберігання обладнання: телескопічний навантажувач JCB 531-70 AGRI, ВКТ30-80 Ківш 3,00 м. куб. (Б/В ) та 980/А2007 Ковш (1 комплект) за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 30.

У зазначеному акті вказано, що при передачі обладнання з відповідального зберігання зберігач напрацював 362,7 мотогодини. Недоліки, пошкодження обладнання: пошкодження лако-фарбового покриття; пошкодження шин та коліс.

На думку позивача, укладання удаваного договору зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року є намаганням приховати договір позички, тому що у договорі зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року сторони дійшли згоди про передачу обладнання позивачу у користування на безоплатній основі.

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року із усіма додатковими угодами та додатками до нього, укладеними між ТОВ «Констракшн Машинері» і ТОВ «АТП-0810», удаваним правочином; визнання, що відносини ТОВ «Констракшн Машинері» і ТОВ «АТП-0810» регулюються правилами щодо правочину - договору позички, який вони насправді вчинили.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Необхідними та обов`язковими умовами визнання недійсним правочину є настання одночасно двох юридичних фактів: наявність обставин, із якими закон пов`язує настання юридичного наслідку у вигляді недійсності правочину, а також порушення прав чи інтересів позивачів.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Як зазначено судом вище, 27.09.2019 року між позивачем, як зберігачем, та відповідачем, як поклажодавцем, укладено договір зберігання № 8715/1.

В пункті 1.4. договору сторони погодили, що зберігання за договором є безоплатним.

Матеріалами справи підтверджується, що за актом приймання-здачі від 27.09.2019 року відповідач передав, а позивач прийняв на безоплатне відповідальне зберігання обладнання: телескопічний навантажувач JCB 531-70 AGRI, ВКТ30-80 Ківш 3,00 м. куб. (Б/В) та 980/А2007 Ковш (1 комплект) за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 30.

В подальшому, вказане обладнання було повернуте позивачем відповідачу з безоплатного відповідального зберігання, про що сторонами було складено та підписано відповідний акт приймання-передачі (повернення) від 27.12.2019 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Суд констатує, що оскаржуваний договір зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року підписаний сторонами та скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

Відтак, на переконання суду, укладення договору зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року є правом сторін.

Підписуючи вказаний правочин, сторони керувалися правовими підставами, що передбачаються законодавством України, а саме вимогами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ст. 936 Цивільного кодексу України). Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 925/1199/18.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину.

З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Таким чином, для висновків суду про удаваність правочину, позивачем має бути доведено, що укладений договір дійсно направлений на приховування іншого правочину, який сторони фактично вчинили. Позивач має зазначити який саме правочин сторонами вчинено, а також зазначити відповідне обґрунтування невідповідності вимогам законодавства фактично вчиненого сторонами правочину.

Отже, кінцевою метою позивача у такому спорі є не тільки чи не стільки зазначення про удаваність укладеного правочину, скільки доведення перед судом справжнього волевиявлення сторін, мети вчинення фактичного правочину та невідповідності такого правочину вимогам законодавства.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 року у справі № 916/933/17.

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваного правочину, суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що оскаржуваний договір зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року є удаваним відхиляються судом як такі, що спростовуються матеріалами справи та вищезазначеними висновками суду.

При цьому, судом не встановлено, що воля позивача та відповідача при укладанні договору зберігання № 8715/1 від 27.09.2019 року була направлена на приховування іншого правочину, а саме договору позички.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, та не спростовано сторонами провадження, що позивач не здійснив жодної юридично значимої дії спрямованої на погодження з відповідачем питання можливості розірвання договору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.05.2021р.

Суддя О.В. Котков