СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" травня 2021 р. Справа № 905/1229/20
Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Пушай В.І.
за участю секретаря судового засідання Лутаєвої К.В.

за участю:
прокурора Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил Ковальчук О.І. (наказ №3к від 21.09.2020, довіреність № 07-181 від 29.09.2020)

представника позивача Москова М.В. (довіреність № 220/46/д від 12.02.2021)

представника відповідача-1 не з`явився

представника відповідача-2 Журавель Д.М. (ордер серії АХ № 1050480 від 11.05.2021)

представника третьої особи-1 не з`явився

представника третьої особи-2 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, м. Краматорськ, Донецька область (559 Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 (суддя Аксьонова К.І.; повний текст рішення складено та підписано 10.12.2020)

за позовом Заступника військового прокурора Донецького гарнізону, м. Бахмут, Донецька область, в інтересах держави в особі позивача, Міністерства оборони України, м. Київ

до відповідача-1: Виконавчого комітету Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область,

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт», м. Краматорськ, Донецька область

за участю:
третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ, м. Слов`янськ, Донецька область

третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Краматорськ, Донецька область

про:
-визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки;

-визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка);

-визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка);

-зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150

ВСТАНОВИЛА:

Заступник військового прокурора Донецького гарнізону, м. Бахмут, Донецька область, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Виконавчого комітету Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область та Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт», м. Краматорськ, Донецька область про:

-визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки;

-визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка);

-визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка);

-зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, межі якої визначено у державному акті серії Б№003404 від 1979 року.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутню законодавчо встановлених та доведених матеріалами справи підстав для визнання договору купівлі-продажу від 30.12.1999 недійсним. Водночас за наявності заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд застосував такі наслідки і визнав їх самостійною підставою для відмови у позові в частині визнання недійсними спірних пунктів рішення виконавчого комітету міськради та в частині визнання недійсним державного акта.

Розглядаючи позов в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, суд першої інстанції із посиланням на усталену практику ЄСПЛ, відсутність протиправної поведінки відповідача-2 при отриманні земельної ділянки у постійне користування, дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог і в цій частині.

Керівник спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість ухваленого у даній справі рішення, прийняття його судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі стягнути з відповідачів на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил судовий збір в розмірі 12612,00 грн за подачу апеляційної скарги. Також в апеляційній скарзі Керівником спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваного рішення на адресу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил не надходив, водночас скаржник ознайомився із ним у Єдиному Державному реєстрі судових рішень лише 25.01.2021.

Доводи апеляційної скарги по суті спору полягають у тому, що:

-оспорюваними пунктами рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради, якими затверджено матеріали інвентаризації ТОВ «Діоріт» площею 10,6463 га, незаконно включено земельну ділянку площею 2,3 га (рульова доріжка) із земель оборони та підтверджено право постійного користування вказаною земельною ділянкою, а також зобов`язано підприємство одержати правовстановлюючий документ на земельну ділянку, оскільки ця частина земельної ділянки знаходиться в межах аеродрому та є частиною земель оборони військового містечка № 3 загальною площею 390,0 га;

-Міністерство оборони України чи уповноважені ним органи дозволу на передачу у комунальну (приватну) власність, добровільної відмови від даної земельної ділянки не надавали та вказана земля не відчужувалась;

-спірна земельна ділянка орієнтовною площею 2,3 га, яка знаходиться у м. Краматорськ по вул. Паркова, 150, в силу положень Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 №1345-ІV, статті 70 ЗК УРСР від 18.12.1990, статті 77 Земельного кодексу України від 25.10.2001, норм Законів України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є власністю держави в особі Міністерства оборони України та відповідно до державного акту Б № 003404 від 1979 року перебуває на праві постійного користування за Чугуївською КЕЧ району, правонаступником якої є КЕВ м. Луганськ;

-позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, а тому власник земель оборони, тобто держава в особі Міністерства оборони України, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, вимагаючи повернути таку ділянку протягом усього тривання порушення прав.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 у справі № 905/1229/20 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий (суддя-доповідач) Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Попков Д.О.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.02.2021 поновлено Керівнику спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, м. Краматорськ, Донецька область строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20; відкрито апеляційне провадження з розгляду даної скарги; іншим учасникам справи встановлено строк до 11.03.2021 (включно) для подання до суду відзивів на апеляційну скаргу; справу № 905/1229/20 призначено до апеляційного розгляду на 23.03.2021 о 12:00 год.

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ у своєму відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 2903 від 09.03.2021) заявляє, що апеляційну скаргу Керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 він підтримує у повному обсязі на підставах, викладених у самій апеляційній скарзі. Вважає рішення суду першої інстанції у даній справі необґрунтованим та таким, що прийняте із порушенням норм процесуального та матеріального права, тому просить апеляційну скаргу Керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 задовольнити у повному обсязі.

11.03.2021 Міністерством оборони України надано відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 12.03.2021 за вх. № 3036. У відзиві повідомлено, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 02 вересня 2013 року створений та з 01 березня 2014 року діє Східний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України (відокремлений підрозділ Міноборони) з метою, зокрема, представництва та захисту інтересів Міністерства оборони України у судах та інших юрисдикційних органах Харківської, Полтавської, Сумської, Донецької та Луганської областей, який територіально розташований у м. Харків. Міністерство оборони України уповноважило здійснювати представництво інтересів по даній справі саме Східний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України (м. Харків), що підтверджується копією Витягу із наказу Міністерства оборони України від 19.02.2020 № 52 «Про організацію самопредставництва Міністерства оборони України, його посадових осіб у судах та інших державних органах», копією Переліку осіб, уповноважених діяти від імені Міністерства оборони України (самопредставництво) у судах та інших державних органах, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 19.02.2020 року № 52.

Міністерство оборони України вважає рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає завданню господарського судочинства, а тому підлягає скасуванню. Апеляційну скаргу повністю підтримує на підставах, викладених у самій апеляційній скарзі, та просить її задовольнити.

11.03.2021 Виконавчий комітет Краматорської міської ради в межах встановленого строку направив до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 3048 від 12.03.2021), в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 по справі №905/1229/20, яким в задоволенні позову відмовлено повністю, ухваленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Просить залишити ухвалене у даній справі судом першої інстанції рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обґрунтовуючи свою правову позицію у справі Виконавчий комітет Краматорської міської ради зазначив про те, що:

-ТОВ «Діоріт» набуло право власності на спірну рульову доріжку (III) на підставі Договору, який був укладений повноважними особами в письмовій формі, у відповідності до вимог законодавства України та нотаріально посвідчений. Рульова доріжка була складовою комплексу будівель та споруд, який належав ДКП «Аеропорт-Краматорськ»;

-згідно матеріалів технічного звіту про встановлення зовнішніх меж та інвентаризації земельної ділянки за адресою: м.Краматорськ, вул. Паркова, 150, при описі меж зазначено, що рульова доріжка є земельною ділянкою суміжною з територією Міністерства оброни України, та не входить до земель Міністерства оборони України;

-позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що за оспорюваним Договором продано рульову доріжку (площею 2,3га), яка знаходиться в межах аеродрому загальною площею 390 га та фактично належить до земель Міністерства оборони України;

-право користування земельною ділянкою під «рульовою доріжкою» перейшло до ТОВ «Діоріт» в силу закону;

-Виконавчий комітет Краматорської міської ради діяв відповідно до ч. 4 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання договору купівлі-продажу комплексу);

-позивачем не надано суду жодного доказу, який би дав підстави кваліфікувати договір купівлі-продажу від 30.12.1999, як такий, що порушує публічний порядок, оскільки матеріали справи не містять доказів, що під час відчуження цілісного майнового комплексу наміри відповідачів були спрямовані на порушення конституційних прав позивача або незаконного заволодіння його майном; відсутні докази, що свідчать про вчинення відповідачем правочину, що порушує публічний порядок та докази, які підтверджують вину відповідачів в порушенні цього порядку;

-прокурором не доведено порушення інтересів прав позивача, який ніколи не був і не є користувачем земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка) за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Паркова, 150;

-позовна вимога щодо повернення Міністерству оборони України земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га не може бути задоволена через невизначеність об`єкта, який прокурор вимагає повернути.

15.03.2021 до суду від Т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надійшла заява (вх. № 3109), в якій третя особа просить провести розгляд справи за відсутності представника військової частини, у зв`язку із його зайнятістю в іншому процесі.

17.03.2021 представником ТОВ «Діоріт» адвокатом Журавель Д.М. надано відзив на апеляційну скаргу (вх. № 3246), який залишено судом апеляційної інстанції без розгляду на підставі частини другої статті 207 Господарського процесуального кодексу України, як такий, що був наданий поза межами підготовки справи до розгляду, оскільки наведені представником ТОВ «Діоріт» причини пропуску цього строку визнані судом неповажними.

Розпорядженням керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2021, у зв`язку з відпусткою судді Попкова Д.О., який входить до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 905/1229/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2021 для розгляду справи № 905/1229/20 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуюча суддя (суддя-доповідач) Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Пушай В.І.

Відповідно до пункту 14 статті 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 23.03.2021 оголошено перерву до 11.05.2021 об 11:30 год. Явку представників учасників справи у наступне судове засідання вирішено визнати необов`язковою.

11.05.2021 до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява, в якій третя особа просить провести розгляд справи за відсутності її представника. У цій заяві повідомлено, що Військова частина НОМЕР_1 повністю підтримує апеляційну скаргу прокурора, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Частиною третьою статті 196 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання 11.05.2021 з`явилися прокурор, уповноважені представники позивача та відповідача-2.

Інші учасники справи явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні прокурора та уповноважених представників позивача та відповідача-2, які підтримали свої правові позиції по справі, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради народних депутатів від 15.12.1993 №486 на базі виробничого малого транспортного підприємства «Аеропорт» було створено державне комунальне підприємство «Аеропорт-Краматорськ» з комунальною формою власності, та закріплено за ДКП «Аеропорт-Краматорськ» необхідне для його функціонування майно.

21.12.1998 постановою Арбітражного суду Донецької області державне комунальне підприємство «Аеропорт-Краматорськ» визнано банкрутом.

Комісією з ліквідації ДКП «Аеропорт-Краматорськ» 28.10.1999 прийнято рішення про здійснення продажу комплексу будівель та споруд ДКП «Аеропорт-Краматорськ» управлінням комунальної власності (виписка з протоколу №7 від 28.10.1999).

Право власності територіальної громади м. Краматорська на «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, вул. Паркова, 150 підтверджено свідоцтвом про право власності від 30.12.1999 за реєстровим №186, виданим на підставі рішення Краматорської міської ради від 15.12.1993 №486/1.

30.12.1999 між Відділом керування комунальною власністю Краматорського міськвиконкому, що діяв за договором доручення з ліквідаційною комісією ДКП «Аеропорт-Краматорськ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діоріт» (відповідач-2) укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд, обладнання та майна ліквідуємого ДКП «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоріт» придбав у власність комплекс будівель та споруд, загальною площею 2807 кв.м., а саме:

-аеровокзал (А-А1), будівля техслужби (Б), склад (В), гараж (В1), котельня (Г-г), вбиральня (Д), підстанція (Є), сарай (Ж), огорожа (№1-5), платформа (I-II), рульова доріжка (III), дороги (IV), тротуари (V) розташованих на земельній ділянці площею 105377кв.м., згідно з паспортом БТІ та довідкою характеристикою №4906 від 30.12.1999, обладнання та майно (згідно з додатком) ДКП «Аеропорт-Краматорськ», що ліквідується за рішенням Арбітражного суду Донецької області від 21.12.1998 і знаходиться за адресою: м.Краматорськ, Донецька область, вул. Паркова, 150.

30.01.2000 покупець, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоріт», отримав свідоцтво про право власності на придбане комунальне майно. Відомості щодо права власності ТОВ «Діоріт» на нерухоме майно: комплекс будівель і споруд загальною площею 2807 кв.м., у тому числі рульова доріжка, підтверджуються інформацією з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129.

Після укладання договору купівлі-продажу комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 ТОВ «Діоріт» звернулось до Краматорського міського голови з заявою №20 від 17.01.2000 про підтвердження права користування землею під викупленими приміщеннями.

06.09.2000 Краматорською міською радою прийнято рішення №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею», відповідно до якого затверджено матеріали інвентаризації ТОВ «Діоріт» площею 10,6463 га за межами населеного пункту (п.1); вирішено підтвердити право постійного користування земельними ділянками ТОВ «Діоріт» площею 10,6463 га за межами населеного пункту під комплексом аеропорту (пп.3.1 п.3); зобов`язано підприємство одержати правовстановлюючий документ на земельну ділянку (п.4).

03.10.2000 Товариству з обмеженою відповідальністю «Діоріт» видано Державний акт II-ДН №002924 на право постійного користування землею, площею 10,6463га; землю надано у постійне користування для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ»; акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №243. Відомості щодо присвоєння кадастрового номеру в матеріалах справи відсутні.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі прокурор вказав, що частина наданої в постійне користування ТОВ «Діоріт» земельної ділянки, зокрема, земельна ділянка орієнтовною площею 2,3 га, на якій розміщена рульова доріжка, належить до земель оборони, її вилучення відбулось без згоди Міністерства оборони України, а виконавчий комітет Краматорської міської ради здійснив розпорядження вказаною земельною ділянкою із перевищенням повноважень.

В обґрунтування позову прокурор послався на те, що: -виконавчий комітет Краматорської міської ради не мав правових підстав розпоряджатись спірною земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3 га та передавати її в користування ТОВ «Діоріт», оскільки земельна ділянка відноситься до земель оборони та є державною власністю на підставі державного акту серії Б№003404 від 1979 року; -Міністерство оборони України не погоджувало вибуття земельної ділянки; -Акт на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки є таким, що порушує інтереси держави в особі позивача; -незаконно вилучена земельна ділянка підлягає поверненню державі в особі Міністерства оборони України; -договір купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність ТОВ «Діоріт» рульової доріжки, розташованої на спірній земельній ділянці, укладено всупереч вимог чинного на час укладання договору законодавства та всупереч інтересам держави і суспільства, отже підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 48, 49 Цивільного кодексу УРСР; -звернення до суду прокурора зумовлено бездіяльністю позивача.

Відповідачі проти позову прокурора заперечили та просили відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

Надаючи правову кваліфікацію спірних правовідносин, колегія суддів зазначає таке.

Згідно положень статей 2, 20 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, що виникають, зокрема, з земельних відносин та щодо права власності чи іншого речового права на майно, визнання недійсними акта, що порушують такі права.

Відповідно до змісту частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої такими є, зокрема: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З матеріалів справи вбачається, що перша позовна вимога у даній справі стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 Цивільного кодексу України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації (такий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

Поряд із цим, відповідно до статті 41 Конституції України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно приписів статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК Української РСР 1963 року, в чинній на момент їх виникнення редакції від 08.10.1999 (надалі - ЦК УРСР 1963 року).

Частинами 1 та 2 ст. 4 ЦК УРСР 1963 року вказано, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (ч. 1, ч. 2 ст. 41 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Стаття 86 ЦК УРСР 1963 року вказує, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується в ході апеляційного розгляду справи та не оспорюється її сторонами, право власності на спірну рульову доріжку як об`єкт нерухомого майна у складі комплексу будівель та споруд Державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорск» належало територіальній громаді м. Краматорськ; рульова доріжка не є ані військовим майном, ані об`єктом самочинного будівництва.

Оскільки прокурором та позивачем не оспорено і факт належності рульової доріжки на праві власності ДКП «Аеропорт-Краматорськ» та підстави набуття права власності попереднім власником (ДКП «Аеропорт-Краматорськ»), є правильними висновки суду першої інстанції про правомірне набуття ТОВ «Діоріт» рульової доріжки як об`єкта нерухомого майна у складі комплекту «Аеропорт-Краматорськ» на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1999.

Поряд із цим колегія суддів зазначає, що за договором (угодою) купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР 1963 року).

Стаття 151 ЦК УРСР 1963 року визначала, що в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Як свідчать матеріали справи договір купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально.

Матеріали цієї справи не містять жодних доказів існування спорів між продавцем та покупцем з приводу неналежного виконання ними умов вказаного Договору.

За цим Договором передано у власність ТОВ «Діоріт» об`єкти нерухомого майна у складі комплексу «Аеропорт-Краматорськ», що знаходиться за адресою Донецька область, м. Краматорськ, вул. Паркова, 150, у тому числі й рульову доріжку.

Статтею 48 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави (ст.49 Цивільного кодексу Української РСР).

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (набрав чинності 01.01.2004) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, враховуючи положення чинного законодавства та умови договору укладеного відповідачами, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що зміст договору купівлі-продажу від 30.12.1999 не суперечить вимогам закону або моральним засадам суспільства; цей правочин вчинено за наявності цивільної дієздатності сторін; волевиявлення було вільним і відповідало волі учасників; правочин вчинено в нотаріальній формі; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків; у розумінні приписів статті 228 Цивільного кодексу України оспорюваний договір не порушує публічний порядок, а отже не є нікчемним.

Вказане зумовило правильний висновок про відсутність доведених матеріалами справи законодавчо встановлених підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки.

Також із матеріалів справи вбачається, що інші позовні вимоги у даній справі стосуються визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка), а також визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

За приписами статті 21 Цивільного кодексу України, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина перша статті 393 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно зі статтею 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII (у редакції чинній на час видачі Державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 та прийняття спірного рішення виконкому Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 70 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII (у відповідній редакції) визначено, що землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Приписами Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, встановлено, що облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України (п. 25). Землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки (п.42). За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України (п.44).

Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України (п.45).

Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин землекористувачів (п. 46).

Статтею 77 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (у відповідній редакції) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Із матеріалів справи убачається, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:017:0340 площею 354,2 га. Дата державної реєстрації земельної ділянки: 13.03.2017, орган що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у м.Краматорську Міжміського управління у м.Краматорську та Дружківці Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та постійної діяльності Збройних сил України; форма власності державна; власники: Донецька обласна державна адміністрація (т. 1 а.с. 137).

Також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про інше речове право: номер запису про речове право - 24469085, яке було зареєстроване 17.01.2018, на підставі Розпорядження про надання земельної ділянки у постійне користування, серія та номер: 1640/5-117, виданий 13.12.2017, видавник: Донецька обласна Державна адміністрація, голова облдержадміністрації, керівник обласної військово-цивільної адміністрації Жебрівський П.І. Вид іншого речового права: право постійного користування земельною ділянкою, згідно якого надано Квартирно-експлуатаційному відділу міста Луганська земельну ділянку державної власності для дислокації військових формувань у постійне користування на території м.Краматорська Донецької області. Правокористувач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ (). Землевласник; Донецька обласна державна адміністрація. Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2020 №219310700 (т. 1 а.с. 224).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 06.08.2020 №№НВ- 020, наявного в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером :00:017:0340 площею 354,2 га, державної форми власності; цільове призначення - 15.01 для розміщення та постійної діяльності Збройних сил України; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; дата державної реєстрації земельної ділянки 13.03.2017 (т. 1 а.с. 227).

Судом першої інстанції встановлено і не спростовано прокурором та позивачем, що ТОВ «Діоріт» у 2016 році як суміжний землекористувач погодив межі земельної ділянки :00:017:0340; спірна земельна ділянка орієнтовною площею 2,3 га, на якій розміщена рульова доріжка, до земельної ділянки :00:017:0340 не входить. Протилежне сторонами не доведено.

Як пояснило КЕВ міста Луганськ, порушення контуру та площі земельної ділянки за державним актом на право користування землею серії Б №003404 від 1979 шляхом вклинення земель суміжного землекористувача ТОВ «Діоріт» (площею 2,3га, на якій розміщена рульова доріжка) було виявлено при виготовленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку :00:017:0340. Про факт самозахвату було повідомлено військову прокуратуру листом КЕВ міста Луганськ від 20.06.2017 №2208.

В той же час на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель оборони прокурор та позивач зазначають, що на підставі рішення РВК від 15.06.1970 та державного акту на право користування землею серії Б №003404 від 1979, виданим виконавчим комітетом Краматорської міської Ради депутатів трудящих, Чугуївській КЕЧ району (правонаступник - Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ) надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку військового містечка № 2 (3) для державних потреб, закріпивши її за військовою частиною НОМЕР_2 (правонаступник військова частина НОМЕР_1 ) загальною площею 390,0 га, яка знаходиться за адресою: вул. Паркова, 150, м. Краматорськ, Донецька область.

Указані дані прокурор підтверджує правовстановлюючими, обліковими та іншими документами, зокрема, державним актом на право користування землею серії Б № 003404 від 1979 року; актом інвентаризації земель оборони від 1993 року встановлено приналежність до земель оборони аеродрому «Краматорськ» загальною площею 390 га; планом землекористування військової частини 62290 № 1 (аеродрому «Краматорськ»; Відомістю наявності та використання земельних ділянок МО України по Луганській Квартирно-експлуатаційній частині району станом на травень 2005 року, затвердженою начальником Луганської КЕЧ району та міським головою м. Краматорська; актом обстеження земельної ділянки військового містечка № 3, розташованої за адресою: Донецька область, м. Краматорськ (аеродром) від 26 лютого 2018 року; актом обстеження земельної ділянки військового містечка № 3, розташованої за адресою: Донецька область, м. Краматорськ (аеродром) від 2 березня 2018 року; рішенням Міністра оборони України від 10 березня 2001 року про передачу частини земельної ділянки площею 10,9 га із загальної площі 390,0 га; листом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 4 травня 2020 року № 17-1751ВИХ-20.

Прокурор стверджує, що вказаними документами підтверджується закріплення спірної земельної ділянки впродовж тривалого часу за військовою частиною НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_3 . Однак, незважаючи на наявність рішення, яким у 1970 році військовій частині 62290 відведено дану земельну ділянку, та правовстановлюючий документ, який підтверджує державну форму власності (станом на теперішній час зі спеціальним статусом «земель оборони»), виконавчий комітет Краматорської міської ради розпорядився частиною земель оборони вказаного військового містечка із загальної площі 390 га орієнтовною площею 2,3 га, затвердивши матеріали інвентаризації та підтвердивши її право користування за ТОВ «Діоріт».

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції обґрунтовано встановив перевищення повноважень відповідачем-1 при прийнятті рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 в частині підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка), оскільки матеріали справи не містять доказів волевиявлення уповноваженого органу на відмову від користування земельною ділянкою в межах державного акту на право користування землею серії Б № 003404 від 1979 року.

Водночас судом першої інстанції враховано, що ТОВ «Діоріт» правомірно та відкрито з 1999 року володіє нерухомим майном (рульовою доріжкою площею 2,3 га), розташованим на спірній земельній ділянці; розмір спірної земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га не перевищує площі розташування рульової доріжки як об`єкта нерухомості, що учасниками спору визнається; ТОВ «Діоріт» мав право претендувати на оформлення земельної ділянки у розмірі, необхідному для обслуговування придбаних за договором від 30.12.1999 будівель та споруд, у тому числі рульової доріжки, оскільки перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом прав на будинок, будівлю або споруду, на момент виникнення у відповідача права власності на нерухомість було урегульовано статтею 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 за № 561-XII, у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Отже згідно з положеннями Земельного кодексу України від 18.12.1990 за №561-XII у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради, при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Разом із тим суд першої інстанції зазначив, що позивач був обізнаний з наданням та використанням спірної земельної ділянки фактичним власником розташованого на ній нерухомого майна (рульової доріжки), яке не відносилось до складу військового майна щонайменше з 2000 року. Так, у 2000 році при оформленні документів на земельну ділянку ТОВ «Діоріт» (державний акт II-ДН №002924) командиром військової частини А-3546, яка підпорядкована Міністерству оборони України, були погоджені межі земельної ділянки для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» площею 10,6463 га (том 1 аркуш справи 206). Починаючи з 2000 року будівлі та споруди комплексу «Аеропорт-Краматорськ», у тому числі спірна рульова доріжка, знаходяться у фактичному володінні та користуванні відповідача-2.

Разом із цим, за наявності заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437, суд першої інстанції правомірно застосував такі наслідки і визнав їх самостійною підставою для відмови у позові в частині визнання недійсними вказаних пунктів рішення виконавчого комітету міськради та в частині визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка).

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Відтак, право користування земельною ділянкою є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладення спірного договору гарантується ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із матеріалів справи вбачається, що прокурор, заявляючи позов у цій справі посилається на порушення, допущені виконавчим комітетом міськради, тобто за відсутності порушень з боку набувача права користування спірною земельною.

У рішенні Європейського суду з права людини від 24 червня 2003 року № 44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено «оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», Оже визнання недійсним та скасування рішення, згідно якого громадянин отримав майно (в даному випадку земельну ділянку) від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Встановлений Концепцією принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня2011 року (заява № 29979/04), суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119) (п.70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

З урахуванням тлумачення ЄСПЛ, за відсутності протиправної поведінки відповідача-2 при отриманні земельної ділянки у постійне користування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача порушують справедливий баланс суспільних інтересів та можуть привести до порушення права відповідача на мирне володіння майном (користування земельною ділянкою), гарантоване ст.1 протоколу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, що зумовило правильний висновок про відмову у задоволенні позову в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3 га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150.

Оскільки правомірність набуття ТОВ «Діоріт» права власності на об`єкт нерухомого майна рульову доріжку як складову комплексу «Аеропорт-Краматорськ» позивачем та прокурором не спростована, тому виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість задоволення вимог щодо вилучення (повернення державі) земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт нерухомості.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлено істотні обставини справи відповідно до наведених у позові матеріально-правових вимог, з`ясовано дійсний зміст правовідносин сторін, у зв`язку з чим висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог за наслідками вирішення спору є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги прокурора висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищезазначене, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 ухвалено з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, м. Краматорськ, Донецька область не підлягає задоволенню.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, м. Краматорськ, Донецька область на рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 30.11.2020 у справі № 905/1229/20 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17.05.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя В.І. Пушай