ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"11" травня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1321/21

Суддя Бабкіна В.М., розглянувши позовну заяву і додані до неї документи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧАЙКА-СПЕЦАГРО» (02095, м. Київ, Дарницький р-н, вул. Дніпровська Набережна, буд. 14-А, кв. 0801; 08301, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, буд. 40)

до Державного підприємства «ЧАЙКА» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А)

про стягнення 433776,08 грн. заборгованості за договором суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р., у тому числі 372763,00 грн. основного боргу, 26869,57 грн. пені, 6495,00 грн. 3% річних, 27648,51 грн. інфляційних втрат,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЧАЙКА-СПЕЦАГРО» звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 30.04.2021 р. (вх. № 1313/21 від 05.05.2021 р.) до Державного підприємства «ЧАЙКА» про стягнення 433776,08 грн. заборгованості за договором суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р., у тому числі 372763,00 грн. основного боргу, 26869,57 грн. пені, 6495,00 грн. 3% річних, 27648,51 грн. інфляційних втрат.

Під час дослідження матеріалів справи позовної заяви, судом було встановлено, що спір виник з приводу суборенди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих на території Чемерської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. Так, відповідно до договору суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р., укладеного між позивачем та відповідачем, ТОВ «ЧАЙКА-СПЕЦАГРО» зобов`язувалось надати, а ДП «ЧАЙКА» прийняти у строкове платне володіння та користування вказані земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

16.02.2021 р. Великою Палатою Верховного Суду було прийнято постанову у справі № 911/2390/18, яка була оприлюднена 18.03.2021 р., в якій розглянуто питання щодо виключної підсудності розгляду справ, які виникають щодо нерухомого майна.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що спір в рамках даної справи виник з приводу нерухомого майна, суд, з огляду на положення ч. 4 ст. 236 ГПК України щодо обов`язковості висновків Верховного Суду, враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2021 р. у справі № 911/2390/18.

Отже, розглядаючи спір в рамках справи № 911/2390/18, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У параграфі 3 глави 2 розділу І Господарського процесуального кодексу України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у статті 30 ГПК України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у статтях 27 - 29 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Приписами цивільного судочинства (частина перша статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, частина перша статті 30 ЦПК України в чинній редакції) передбачено виключну підсудність позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або його основної частини.

Забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стало застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Враховуючи положення статті 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).

На відміну від регулювання, наведеного у ЦПК України, у положеннях частини третьої статті 16 ГПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, йшлося про виключну підсудність господарським судам справ у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо інших спорів, які виникали в межах зобов`язальних відносин стосовно нерухомого майна, діяли такі ж правила визначення територіальної підсудності справ господарському суду, як і у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні господарських договорів чи визнання їх недійсними, або у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів, наведені в частині першій та другій статті 15 ГПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України щодо визначення підсудності справ з питань земельних відносин» від 18 лютого 2010 року № 1914-VI вносились зміни до статей 12 та 16 ГПК України, визначивши виключну підсудність справ у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів, господарським судам за місцезнаходженням об`єктів земельних відносин або основної їх частини, за винятком справ, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У чинній редакції ГПК України частина третя статті 30 цього Кодексу вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 ЦПК України.

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Отже, приймаючи дану постанову, Велика Палата Верховного Суду чітко визначила, що будь-який спір, предметом якого є нерухоме майно, яке, в свою чергу, не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення, розглядається за виключною підсудністю, за місцем знаходження такого нерухомого майна.

Як вбачається з позовних матеріалів, а саме договору суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р., відповідачем було прийнято у строкове платне володіння та користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані на території Чемерської сільської ради Козелецького району Чернігівської області і, в подальшому, не внесено плати за користування останніми у період з 01.10.2020 р. по 30.04.2021 р., у зв`язку чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

ЦК України при класифікації речей як об`єктів цивільних прав поділяє речі на рухомі і нерухомі.

Як зазначалося вище, відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Водночас, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спір у даній справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за договором суборенди мають явний та очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном (земельними ділянками), що знаходиться в Чернігівській області.

Водночас, поняття виключної підсудності позбавляє не тільки суд, а і самого позивача в усіх випадках права та можливості змінювати місце розгляду господарського спору. Відповідно до ч. 6 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України спори між судами щодо підсудності не допускаються, проте, порушення виключної територіальної підсудності матиме прямим правовим наслідком ухвалення рішення з порушенням норм чинного законодавства.

У відповідності з пунктом 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що нерухоме майно, а саме земельні ділянки, щодо яких виник спір, розташовані на території Чемерської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду Чернігівської області.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про передачу матеріалів позовної заяви б/н від 30.04.2021 р. (вх. № 1313/21 від 05.05.2021 р.) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧАЙКА-СПЕЦАГРО» до Державного підприємства «ЧАЙКА» про стягнення 433776,08 грн. заборгованості за договором суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р. за територіальною юрисдикцією (підсудністю) господарському суду Чернігівської області, за місцезнаходженням нерухомого майна, щодо якого виник спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ГПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Керуючись ст.ст. 30, 31, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧАЙКА-СПЕЦАГРО» б/н від 30.04.2021 р. (вх. № 1313/21 від 05.05.2021 р.) до Державного підприємства «ЧАЙКА» про стягнення 433776,08 грн. заборгованості за договором суборенди землі № 02-20200110-1 від 01.10.2020 р. з доданими до неї матеріалами передати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до господарського суду Чернігівської області (14000, м. Чернігів, пр. Миру, 20).

Ухвала господарського суду набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду оскаржується в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано 11.05.2021 р.

Суддя В.М. Бабкіна