РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.05.2021Справа № 910/2112/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимус Люкс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анда Ейр»

про стягнення 733 263,75 грн

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимус Люкс» (далі - ТОВ «Оптимус Люкс» позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анда Ейр» (далі - ТОВ «Анда Ейр», відповідач) про стягнення 733 263,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач постався на неналежне виконання відповідачем його обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплатити орендну плату за договором оренди № SP180201-002 від 01.02.2018.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 733 263,75 грн, з яких: 604 556,00 грн - основний борг; 30 832,36 грн - інфляційна складова боргу; 23 205,01 грн - 3% річних; 74 670,38 грн - пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/2112/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Так, ухвала суду від 01.03.2021 була направлена позивачу та відповідачу за їх адресами, зазначеними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, проте була повернута підприємством поштового зв`язку за відсутністю адресата.

Однак, 06.05.2021 відповідач скористався своїм правом та ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить відповідна розписка представника відповідача на клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи, що надійшло до суду 28.04.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

28.04.2021 до суду надійшли подані відповідачем пояснення, в яких відповідач вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені). Крім того, відповідач вказав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, а отже, не доведено й правомірність нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

01.02.2018 між ТОВ «Оптимус Люкс» (орендодавець) та ТОВ «Анда Ейр» (орендар) був укладений договір оренди № SP180201-002 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у платне тимчасове користування нежитлові приміщення (надалі - об`єкт), які розташовані в адміністративній будівлі за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 1, характеристики яких наведені у п.1.2. договору.

Згідно з п. 1.2 договору площа об`єкта складає 311,2 м. кв.; поверх: 2 (другий); номери нежилих приміщень згідно поверхового плану на будівлю, виданого фізичною особою-підприємцем Нечваль Павлом Миколайовичем: №№ 32-43 (офіс 211).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що цільове призначення об`єкту: офісні приміщення.

Вступ орендаря у користування об`єктом настає одночасно з підписанням сторонами акту прийому-передачі об`єкта (далі - акт-1) (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору місячна орендна плата складає 90 424,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 15 070,66 грн. Сторони узгодили, що місячна орендна плата не підлягає індексації.

Згідно з п. 4.2 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно, авансовими платежами до десятого числа кожного поточного (розрахункового) місяця.

У п. 5.1 договору сторони погодили, що договір оренди укладається на термін по 31.10.2018. Строк оренди об`єкта обраховується з моменту передачі об`єкта в користування за актом-1. При цьому, кінцевою датою оренди вважається дата повернення орендарем орендодавцю об`єкта за актом приймання-передачі (акт-2).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що виключно за умови належного виконання усіх зобов`язань за договором протягом його дії орендар, після закінчення строку оренди, при усіх інших рівних умовах має переважне право на укладення договору оренди на новий строк.

Позивач не надав суду доказів передання орендованого приміщення в користування відповідачу, водночас відповідач не заперечував факт користування вказаним приміщенням.

Крім того, ані позивач, ані відповідач не надали суду доказів на підтвердження повернення відповідачем орендованого приміщення з оренди позивачу. Водночас до матеріалів справи долучений лист відповідача № 423 від 10.10.2019, в якому відповідач просить позивача припинити з 31.10.2019 дію договору оренди № SP180201-002 від 01.02.2018. У поданому ним позові позивач факт припинення дії договору не заперечує та вказує, що вказаний договір оренди припинив свою дію з 31.10.2019.

Частиною 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Сторони також не надали суду доказів укладення договору оренди на новий строк після закінчення строку дії договору № SP180201-002 від 01.02.2018, встановленого у п. 5.1 вказаного договору. При цьому умови укладеного сторонами договору не передбачають автоматичної пролонгації дії договору на тих самих умовах.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо сплати орендної плати, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 604 556,00 грн, на яку позивачем також були нараховані пеня, 3% річних та інфляційна складова боргу.

Заперечуючи проти правомірності заявлених позовних вимог відповідач вказував, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, а отже, не доведено й правомірність нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу. Крім того, відповідач вказав на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки (пені).

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Положеннями ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України на орендаря покладений, зокрема, обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Частиною 1 ст. 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи містять лист відповідача № 426 від 10.10.2019, в якому відповідач визнав наявність у нього заборгованості перед позивачем в розмірі 604 556,00 грн та зобов`язувався її сплатити.

Однак, доказів, які б підтверджували оплату відповідачем заборгованості по орендній платі перед позивачем в розмірі 604 556,00 грн або спростовували доводи останнього, матеріали справи не містять.

Суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 604 556,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 74 670,38 грн, 3% річних в розмірі 23 205,01 грн та інфляційну складову боргу в розмірі 30 832,36 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 8.1.1 договору передбачено, що за несвоєчасну сплату (не сплату) орендної плати та інших платежів, передбачених договором, орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру не сплачених (сплачених несвоєчасно) платежів за кожний день прострочення.

Однак, судом раніше встановлено, що сторони спору не надали суду доказів укладення договору оренди на новий строк після закінчення строку дії договору № SP180201-002 від 01.02.2018, встановленого у п. 5.1 вказаного договору (по 31.10.2018). При цьому умови укладеного сторонами договору не передбачають автоматичної пролонгації дії договору на тих самих умовах.

З огляду на те, що позивач не зазначив спірний період, тобто період, за який утворилась заборгованість по орендній платі в розмірі 604 556,00 грн, суд позбавлений можливості встановити:

- чи розповсюджується дія договору № SP180201-002 від 01.02.2018 на такий спірний період, чи спірний період, за який стягується заборгованість по орендній платі, знаходиться поза межами строку дії договору, що, в свою чергу, позбавляє суд можливості встановити чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення п. 8.1.1 вказаного договору про нарахування пені, адже згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (наприклад ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України);

- чи дотримано позивачем при здійсненні розрахунку вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені протягом періоду, що не перевищує шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, оскільки такий шестимісячний період нарахування повинен визначатись окремо для кожного чергового платежу (тобто для кожного платежу по орендній платі за кожний місяць окремо). При цьому суд вказує, що згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено саме період часу, за який нараховується пеня, його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції;

- чи сплив строк позовної давності для вимог позивача про стягнення неустойки (пені).

З урахуванням викладеного, суд, за відсутності можливості перевірити розрахунок пені та встановити правомірність розміру заявленої до стягнення суми, відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 74 670,38 грн з огляду на те, що позивач всупереч приписам ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не довів обґрунтованість заявленої ним позовної вимоги.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що позивач здійснює нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу за період з 01.11.2019 по 10.02.2021.

При цьому згідно з п. 4.2 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно, авансовими платежами до десятого числа кожного поточного (розрахункового) місяця. А, як встановлено судом раніше, дія договору оренди № SP180201-002 від 01.02.2018 була припинена сторонами за взаємною згодою з 31.10.2019. Отже, на момент розірвання договору орендна плата за весь період користування орендованим приміщенням повинна була бути сплачена відповідачем, тобто строк виконання такого зобов`язання настав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу протягом визначеного позивачем періоду з 01.11.2019 по 10.02.2021 є правомірним.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд встановив, що він виконаний арифметично вірно з дотриманням вимог чинного законодавства та укладеного сторонами договору. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних заявлена ним правомірно та обґрунтовано і підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем, а саме в розмірі 23 205,01 грн.

Здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу за визначений позивачем період нарахування, суд встановив що її розмір становить 37 788,74 грн, тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу заявлена ним правомірно та обґрунтовано і підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем, а саме в розмірі 30 832,36 грн.

Щодо поданого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд вказує таке.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 257 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш, ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом не встановлено наявність достатніх та обґрунтованих підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги про стягнення пені, тому суд відмовляє в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та не застосовує положення законодавства щодо позовної давності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 604 556,00 грн, інфляційної складової боргу в розмірі 30 832,36 грн, 3% річних в розмірі 23 205,01 грн. У стягненні пені в розмірі 74 670,38 грн суд відмовляє з огляду на необґрунтованість вказаної позовної вимоги.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Анда Ейр» (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 26-А, ідентифікаційний код 40096636) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимус Люкс» (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 1, ідентифікаційний код 41597582) основний борг у розмірі 604 556,00 грн (шістсот чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят шість грн 00 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 30 832,36 грн (тридцять тисяч вісімсот тридцять дві грн 36 коп.), 3% річних в розмірі 23 205,01 грн (двадцять три тисячі двісті п`ять грн 01 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 878,90 грн (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят вісім грн 90 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 11.05.2021.

Суддя О.Г. Удалова