ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.05.2021 Справа № 905/25/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.,

при секретарі судового засідання Зеленському Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" (; адреса: 03680, м. Київ, вул. Є.Гедройця, 5а) в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (; адреса: 84400, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22)

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (, місцезнаходження: 84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 23)

про: стягнення 705.677,83 грн.

за участю представників сторін: не з`явились, -

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні суду перебуває справа № 905/25/21 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради збитків за пільгові перевезення громадян в сумі 705.677,83 грн., крім того, судовий збір за розгляд справи - 10.585,17 грн. (з урахуванням ухвали суду від 02.03.2021 про заміну відповідача).

Позов обґрунтований тим, що відповідачем не відшкодовано компенсаційних виплат за пільгове перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом в період з 01.01.2017 по 31.12.2017рр., витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів.

На підтвердження позовних вимог надано суду: облікові форми за період січень - грудень 2017рр.; загальні зведені відомості по типах пільг та квитків за 2017 рік; претензія від 11.12.2019 № 2021/6283; листи: №в.о.Н-01/395 від 10.02.2017, №в.о.НРП-2021/526 від 17.02.2017; №01-40/4962 від 14.09.2017, витяг з протоколу Ц-45/77 ком.т. засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 17.09.2020, правовстановлюючі (статутні) документи, копії яких долучено до матеріалів справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву №29-01-14/2239 від 17.03.2021 (вх.№5474/21 від 22.03.2021), в якому викладено заперечення проти задоволення позовних вимог.

Відповідач зазначає, що він письмово у 2017 році попереджав позивача про наявне фінансування для компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій у розмірі 200000,00 грн., але позивач не прийняв жодних дій для запобігання виникненню збитків, тому в силу ст.224 Господарського кодексу України позивач не має права на відшкодування збитків, так як своєчасно був попереджений відповідачем про можливе невиконання. Підкреслює, що для окремих категорій громадян пільги на проїзд встановлюються Законами України, а не рішеннями органів місцевого самоврядування, відповідно, ці пільги мають відшкодовуватися за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідач також зазначає, що з 01.01.2017 з Бюджетного кодексу України була виключена норма щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту (ч.5 ст.102 Бюджетного кодексу), тому з 01.01.2017 місцевим бюджетам для здійснення виплати компенсації за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом вже не були передбачені субвенції з державного бюджету. Вказує, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів виключно на договірній основі, що узгоджується з вимогами ст. 7 Закону України "Про залізничний транспорт", але такий договір між позивачем та відповідачем не укладався. На думку відповідача, кошторисні призначення у сумі 200000,00 грн., які були передбачені рішенням Краматорської міської ради від 29.03.2017 № 20/VІІ-88 для компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення на 2017 рік залишилися невикористаними з вини АТ "Українська залізниця".

Також відповідач просить застосувати позовну давність щодо вимог позивача про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 12 місяців 2017 у сумі 705.677,83 грн. На думку відповідача, строк позовної давності за вимогами позивача минув 31.12.2020 року.

До відзиву на позовну заяву додані: кошторис на 2017 рік, план асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2017 рік, листування: від 08.02.2017 № 01-40/0675, від 14.09.2017 № 01-40/4962, від 15.06.2017 № 01-08/4485, від 27.06.2017 № 01-40/3360, від 14.11.2017 № 01-08/8489, докази направлення відзиву позивачу, які долучено до матеріалів справи.

Позивачем подано відповідь на відзив (вх.№7859/21 від 15.04.2021), в якій доводи відповідача відхиляє та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою від 15.04.2021 закрито підготовче провадження у справі №905/25/21. Призначено розгляд справи по суті на 11.05.2021. Визнано явку представників сторін у судове засідання не обов`язковою.

27.04.2021 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення від 23.04.2021 № 29-01-14/3452 (вх.№8962/21), в яких відповідач наполягає на безпідставності позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

06.05.2021 на офіційну електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №29-01-14 від 06.05.2021 (вх.04-18/3601).

Згідно довідки відділу аналітичного та інформаційного забезпечення №29-01-14 від 06.05.2021 вказаний лист по справі №905/25/21 кваліфікованим електронним підписом не скріплений.

Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 42 ГПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Згідно з ч.2, ч.4 ст.170 ГПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, залишає її без розгляду.

З огляду на вищевикладене, суд залишає без розгляду клопотання про відкладення розгляду справи №29-01-14 від 06.05.2021 (вх.04-18/3601 від 06.05.2021).

У судове засідання 11.05.2021 сторони своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому ст. 120 ГПК України порядку.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, явка уповноважених представників сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому є підстави для розгляду справи по суті за наявними матеріалами без присутності представників сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне:

Відповідно до пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону визначено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, Законами України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Про охорону дитинства", Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до п.6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 № 252, суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Як свідчать матеріали справи, позивач у листі від 10.02.2017 за №в.о.Н-01/395 звертався до Краматорського міського голови з проханням, серед іншого, ініціювати внесення на черговій сесії в порядок денний питання щодо відшкодування за перевезення залізничним транспортом приміського сполучення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства України мають право на пільговий проїзд.

У листі №в.о.НРП-2021/526 від 17.02.2017, адресованому заступнику Краматорського міського голови, позивач, серед іншого просив розглянути можливість передбачення у місцевому бюджеті коштів на компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян на 2017 рік, з метою запобігання скороченню обсягів перевезень.

Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі УПСЗН Краматорської міської ради) у листі від 15.06.2017 №01-08/4485, адресованому Регіональній філії «Донецька залізниця», запропонував останньому укласти договір № 236 на надання та фінансування послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян залізничним транспортом загального користування у міжміському та приміському сполученні. У цьому ж листі відповідач повідомив позивача про те, що рішенням Краматорської міської ради від 29.03.2017 №20/VII-88 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.12.2016 №17/VII-572 "Про міський бюджет на 2017 рік)" (зі змінами) були передбачені кошторисні призначення на компенсацію за пільговий проїзд окремої категорії громадян у залізничному транспорті у сумі 200 тис.грн., а рішенням виконкому Краматорської міської ради від 17.05.2017 № 360 «Про затвердження Положення про порядок виплати компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення» затверджено порядок виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом. При цьому вказавши, що після укладення договору та надання звітності позивачем, буде профінансовано за рахунок міського бюджету компенсація за пільговий проїзд окремої категорії громадян міста Краматорська у залізничному транспорті.

В матеріалах справи відсутні і сторонами не надавались рішення Краматорської міської ради від 29.03.2017 №20/VII-88 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.12.2016 №17/VII-572 "Про міський бюджет на 2017 рік)" та рішення виконкому Краматорської міської ради від 17.05.2017 № 360 «Про затвердження Положення про порядок виплати компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення».

Зі змісту листа заступника міського голови Ніконенко С.Є. від 14.09.2017 № 01-40/4962, адресованого позивачу, вбачається, що Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» договір на надання та фінансування послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян не підписаний, але з урахуванням ст.181 ГК України умови, викладені УПСЗН Краматорської міської ради у договорі на надання та фінансування послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян, вважаються прийнятими регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Також у цьому листі вказано, що у зв`язку з невідповідністю форм звітності, які надаються до УПСЗН Краматорської міської ради, затвердженій положенням про порядок виплати компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення у м. Краматорську та встановленій договором на перевезення пільгових категорій громадян, надані Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» розрахунки сум компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом УПСЗН Краматорської міської ради до обліку не прийнято та фінансування видатків не здійснюється.

З листа УПСЗН Краматорської міської ради від 14.11.2017 № 01-08/8489, адресованого Регіональній філії «Донецька залізниця», вбачається, що за відсутності оформленого належним чином договору на надання та фінансування послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян відповідачем не прийнято до обліку надані позивачем розрахунки сум компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом приміського та міжміського сполучення, а кошторисні призначення у сумі 200тис.грн., які були передбачені на ці цілі, залишаються не використаними.

Матеріали справи містять претензію Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 11.12.2019 №2021/6283, адресовану УПСЗН Краматорської міської ради, в якій позивач просив відповідача протягом 7 (семи) календарних днів, з дня отримання даної претензії, сплатити заборгованість в розмірі 705.677,83 коп., що складається з компенсаційних виплат за пільгове перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом в період з 01.01.2017 по 31.12.2017рр.

З матеріалів справи, а саме з облікових форм та зведених відомостей вбачається, що за період січня-грудня 2017 року позивачем надавались послуги з перевезення приміським сполученням окремим категоріям громадян, які користуються пільгою.

Відповідно до облікових форм, сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період січень - грудень 2017 року складає 705.677,83 грн., а саме:

- за січень 2017 в розмірі 33.776,20 грн.;

- за лютий 2017 в розмірі 44.446,39 грн.;

- за березень 2017 в розмірі 56.147,77 грн.;

- за квітень 2017 в розмірі 52.636,44 грн.;

- за травень 2017 в розмірі 38.722,13 грн.;

- за червень 2017 в розмірі 72.012,44 грн.;

- за липень 2017 в розмірі 73.848,56 грн.;

- за серпень 2017 в розмірі 64.866,28 грн.;

- за вересень 2017 в розмірі 64.823,42 грн.;

- за жовтень 2017 в розмірі 66.423,93 грн.;

- за листопад 2017 в розмірі 70.852,30 грн.;

- за грудень 2017 в розмірі 67.124,97 грн.

Доказів повної чи часткової компенсації позивачу вказаних сум матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтями 11 Цивільного кодексу України, 174 Господарського кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Господарські зобов`язання сторін у цій справі виникли безпосередньо із Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт".

Таким чином, відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін.

Суд до уваги не приймає доводи відповідача про те, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів виключно на договірній основі.

Частиною 6 статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 затверджено Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян (надалі Порядок), який визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі.

До пільгових перевезень залізничним транспортом (далі - пільгові перевезення) належать безоплатні перевезення або перевезення окремих категорій громадян із знижкою, встановленою законодавством (п.2 Порядку).

Відповідно до п. 3 Порядку облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг (п. 4 Порядку).

Пунктом 5 Порядку визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

На підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком (пункт 9 Порядку);

При цьому у відповідності до пункту 7 Порядку, сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Обслуговуючи дану категорію громадян України, залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення пільговиків.

Тобто, перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Такий правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19.

У рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 вказано, що з положень Конституції України та Бюджетного кодексу України вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України, стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема, і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України.

Згідно підпункту "г" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків, що можуть здійснюватися з усіх бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ст.102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (надалі Порядок фінансування), фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

За змістом цього Порядку фінансування, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі отриманих від них щомісячних звітів щодо послуг, наданих отримувачам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктом 3 наведеного Порядку фінансування визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг, в т.ч. компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (частина 2 пункту 8 Порядку фінансування).

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Також відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005р. та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідно до Положення про Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, затвердженого рішенням Краматорської міської ради від 27.11.2019 № 61/VII-567, Управління створено за рішенням міської ради відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; є виконавчим органом Краматорської міської ради з забезпечення реалізації державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту пільгових категорій громадян, які мають право на пільги відповідно до чинного законодавства, внутрішньо переміщених осіб, а також соціального захисту малозабезпечених сімей та дітей позбавлених батьківського піклування; Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків та Держказначейтва, печатку з зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням; утримується за рахунок коштів місцевого бюджету; Управління є головним розпорядником бюджетних коштів; має право самостійно укладати в межах компетенції та наданих повноважень, бути позивачем та відповідачем в судах загальної юрисдикції, господарському, адміністративному, апеляційному та третейському судах з питань, що відносяться до компетенції Управління та захисту своїх прав.

Таким чином відповідач, виконуючи функції розпорядника за рахунок субвенцій з державного та місцевого бюджетів на здійснення заходів з виконання державних та місцевих програм соціального захисту населення, не провів розрахунки за пільгове перевезення окремих категорій громадян, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем збитків за перевезення пільгових категорій громадян за період січня грудня 2017 року на суму 705.677,83 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 12 місяців 2017 року у сумі 705.677,83 грн., посилаючись на ст. 3 Бюджетного Кодексу України зазначав, що строк позовної давності за вимогами позивача минув 31.12.2020.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено також спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Таким чином бюджетний 2017 рік закінчився 31.12.2017, а строк позовної давності за позовними вимогами тривав до 31.12.2020 включно. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 29.12.2020, що підтверджується накладною на конверті за номером штрих-коду 3 (а.с.106), тобто в межах строку позовної давності.

Крім цього, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", на території України запроваджено карантин на період з 12 березня до 3 квітня 2020 р.

В подальшому строк карантину неодноразово продовжувався і діє до теперішнього часу.

Вищевказаний пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України набрав чинності 02.04.2020, тобто до закінчення строку позовної давності за вимогами позивача.

Наведене у сукупності свідчить про відсутність підстав вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача відшкодування вартості наданих протягом січня-грудня 2017 року послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян залізничним транспортом загального користування у міжміському та приміському сполучені.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, тягар доказування (доведення обставин справи) покладається законом на сторону, яка висуває певні вимоги або заявляє заперечення. І в даному випадку цей обов`язок позивачем виконаний. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів в розмірі 705.677,83 грн. за 12 місяців 2017 року, є обґрунтованими. За відсутності доказів сплати відповідачем цих сум, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача повністю.

Керуючись статтями 2, 13, 73-80, 86, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (, місцезнаходження: 84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 23) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (; адреса: 03680, м. Київ, вул. Є.Гедройця, 5а) в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (; адреса: 84400, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22) збитки за пільгове перевезення пасажирів в розмірі 705.677,83 грн. (сімсот п`ять тисяч шістсот сімдесят сім гривень, 83 коп.), а також відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи у розмірі 10585,17 грн. (десять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять гривень, 17 коп.).

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області.

Повний текст рішення підписано 17.05.2021.

Суддя Н.В. Величко