ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

15.04.2021 р. м. Ужгород Справа № 907/520/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Мілвуд, смт. Вигода Івано-Франківської області

до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Закарпатсько галицьке шляхово будівельне управління смт. Міжгір`я

про стягнення 54 256 грн. 88 коп., в тому числі 47 358 грн. основного боргу, 4 735 грн. 80 коп. договірної пені, 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог),

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача не з`явився

Відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Мілвуд, смт. Вигода Івано-Франківської області заявлено позов до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Закарпатсько галицьке шляхово будівельне управління, смт. Міжгір`я про стягнення 54 547 грн. 82 коп., в тому числі 47 358 грн. авансу, 4 735 грн. 80 коп. пені, 1 242 грн. 42 коп. інфляційних нарахувань та 1 211 грн. 60 коп. трьох процентів річних. Заявою б/н від 27.10.2020 року (вх. № 02.3.1-03/5426/20 від 29.10.2020 року) про зменшення розміру позовних вимог, представник позивача просить стягнути з відповідача 54 256 грн. 88 коп., в тому числі 47 358 грн. основного боргу, 4 735 грн. 80 коп. договірної пені, 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовані позивачем покликанням на те, що відповідачем не виконано взяті на себе договірні зобов`язання щодо виконання робіт на підставі Договору на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року та неповернення перерахованої позивачем суми 47 358 грн. попередньої оплати за виконання таких робіт.

Позивач, покликаючись на лист вимогу від 14.08.2019 року, якою позивач повідомив відповідача про відмову від договору № 57 від 28.06.2019 року, стверджує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 4. ст. 849 Цивільного кодексу України у сукупності із приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки судова практика вказує на те, що вказана норма підлягає застосуванню судом і у випадку, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору.

З врахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача суму 47 358 грн. коштів, яку відповідач зберіг без достатньої правової підстави, та нараховані на неї 4 735 грн. 80 коп. договірної пені, 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних.

Відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча підготовче засідання судом відкладалося, а присутній у підготовчому засіданні уповноважений представник відповідача клопотав перед судом про відкладення підготовчого засідання з метою вирішення спору у позасудовому порядку шляхом укладення між сторонами спору мирової угоди. У судові засідання по розгляду даної справи відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином (ухвали суду було надіслано на його офіційну юридичну адресу, повідомлення про вручення ухвал долучені до матеріалів справи), суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Представник позивача заявою від 10.03.2021 року просила розглянути справу без участі представника позивача на підставі наявних матеріалів.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Згідно приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю Мілвуд (замовником, позивачем у справі) та Філією Долинське шляхово будівельне управління Товариства з додатковою відповідальністю 3акарпатсько галицьке шляхово будівельне управління (підрядником, відповідачем у справі) укладено Договір на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року (надалі Договір), за умовами якого підрядник (відповідач у справі) зобов`язався виконати роботи по об`єкту Влаштування зливової каналізації на території Товариства з обмеженою відповідальністю Мілвуд, а замовник зобов`язався прийняти виконані роботи та вчасно і в повному обсязі оплатити їх вартість.

У відповідності до пункту 5.1. Договору, загальна договірна вартість робіт, що виконуються підрядником, у відповідності до умов цього договору (в т.ч. вартість матеріалів), є договірною та становить 47 358 грн.

За умовами п. 2.1.1. Договору підрядник зобов`язався власними силами виконати роботи по об`єкту Влаштування зливової каналізації на території Товариства з обмеженою відповідальністю Мілвуд.

На підставі п.п. 5.3., 5.4., 5.5., 5.6. Договору, протягом п`яти робочих днів з моменту підписання цього Договору, замовник перераховує підряднику аванс, який підлягає зарахуванню підрядником в рахунок оплати етапів виконання робіт. Підставою для оплати є підписаний сторонами проміжний акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2, КБ-3. Оплата проміжних етапів робіт здійснюється не пізніше 10-ти банківських днів після підписання акту приймання робіт. Оплата за виконані роботи здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підрядника. Терміном здійснення оплати вважається термін поступлення коштів на розрахунковий рахунок підрядника.

Терміни виконання робіт сторонами погоджено у розділі 6 Договору, яким визначено, що тривалість виконання робіт до 30.07.2019 року. Несвоєчасне надання замовником фронту робіт та не створення належних умов для проведення будівельних робіт, а також тимчасове припинення робіт, яке сталося з вини замовника, а також невиконання вимог п. 2.2.1., п. 5.3. цього договору відтерміновує тривалість виконання робіт.

За умовами п. 10.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного його виконання.

Одночасно з підписанням Договору сторони погодили договірну ціну на будівництво влаштування зливової каналізації на території ТОВ Мілвуд та встановили, що загальна величина договірної ціни становить 47 358 грн., в тому числі, податок на додану вартість.

Крім того, сторони погодили локальний кошторис на будівельні роботи № 7-1-1 на влаштування каналізації та Відомість ресурсів до зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва.

На виконання умов Договору, позивач на підставі платіжних доручень № 990 від 09.07.2019 року та № 1020 від 17.07.2019 року перерахував відповідачеві суму 47 358 грн. із призначенням платежу За виконання робіт згідно Договору № 57 від 28.06.2019 р. в т.ч. ПДВ 20% 3946,50 грн..

Після перерахування позивачем (замовником) грошових коштів у сумі 47 358 грн., сторонами спору підписано акт звірки взаємних розрахунків за Договором № 57 від 28.06.2019 року, яким підтверджено перерахування таких коштів станом на 01.08.2019 року.

Проте, враховуючи закінчення встановленого Договором на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року строку на виконання будівельних робіт щодо влаштування зливової каналізації, втрату позивачем правового та економічного інтересу у виконанні відповідачем обумовлених Договором робіт, а також фактичний стан розрахунків між сторонами, позивач листом від 14.08.2019 року повідомив відповідача про відмову від договору № 57 від 28.06.2019 року та просив відповідача повернути йому суму 47 358 грн. грошових коштів, сплачених в якості авансу за Договором № 57 від 28.06.2019 року, як понесених позивачем збитків. При цьому, повернення коштів позивач просив відповідача здійснити протягом тридцятиденного строку.

Наведений лист від 14.08.2019 року позивач надіслав на адреси юридичної особи відповідача та її філії засобами поштового зв`язку листом з описом вкладення, про що до матеріалів справи долучив відповідні докази.

Однак, такий лист відповідачем залишено без відповіді і задоволення, що і стало підставою звернення позивача до суду із позовною вимогою про стягнення суми 47 358 грн. грошових коштів безпідставно збережених відповідачем у примусовому порядку.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

У даному випадку, спірні правовідносини виникли в результаті невиконання умов Договору на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Мілвуд (замовником, позивачем у справі) та Філією Долинське шляхово будівельне управління Товариства з додатковою відповідальністю 3акарпатсько галицьке шляхово будівельне управління (підрядником, відповідачем у справі).

Позивачем, із покликанням на п. 3.1. Положення філії Долинське шляхово будівельне управління заявлено позовні вимоги саме до юридичної особи Товариства з додатковою відповідальністю 3акарпатсько галицьке шляхово будівельне управління та визначено таку особу відповідачем за позовною заявою.

Згідно з ч. 4 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Відповідно до положень ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами.

Суд зазначає, що коло повноважень філії визначається установчими документами останньої, положенням про філію, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цієї філії. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє філія, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації юридичної особи.

За змістом п. 3.1. Положення філії Долинське шляхово будівельне управління, філія є відособленим підрозділом Товариства, не є юридичною особою та діє відповідно до чинного законодавства та цього Положення. На підставі п. 3.2. вказаного Положення Товариство несе відповідальність по зобов`язаннях філії.

Таким чином, в силу наведених обставин та норм законодавства, Філія Долинське шляхово будівельне управління Товариства з додатковою відповідальністю 3акарпатсько галицьке шляхово будівельне управління не може виступати самостійною стороною спору в господарському судочинстві, адже не є самостійним суб`єктом господарювання та не має статусу юридичної особи.

Позов має бути спрямований саме до юридичної особи Товариства з додатковою відповідальністю 3акарпатсько галицьке шляхово будівельне управління, що і здійснено позивачем у даному спорі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново господарськими визнаються цивільно правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

На підставі ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Договори укладені між сторонами по справі, як цивільно правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормою ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як доводить позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач (підрядник) у погодженні Договором на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року строки не виконав обумовлені сторонами роботи по влаштуванню зливової каналізації на території позивача ТОВ Мілвуд.

Частина 2 ст. 849 Цивільного кодексу України визначає, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

На підставі ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлює ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частина 4 ст. 849 Цивільного кодексу України передбачає безумовне право замовника у будь який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підряднику плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Отже, договір підряду може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього у повному обсязі, тобто, в результаті вчинення замовником одностороннього правочину, який тягне припинення зобов`язань його сторін.

Саме про таку правову підставу розірвання договору зазначав позивач у поданій ним позовній заяві про повернення передоплати за вже розірваним в односторонньому порядку договором, у зв`язку з чим предметом спору у даному спорі є застосування наслідків припиненого в односторонньому порядку правочину, а саме, повернення передоплати на суму 47 358 грн. як способу безпідставного користування відповідачем коштами позивача.

При цьому, матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач приступав до виконання обумовлених Договором на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року робіт чи повідомляв про неможливість здійснення таких з причин, що не залежать від нього, чи у зв`язку з недотриманням позивачем його договірних зобов`язань.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо виконання будівельних робіт з влаштування зливової каналізації, позивач направив відповідачеві вимогу від 14.08.2019 року, якою повідомив відповідача про відмову від договору № 57 від 28.06.2019 року та просив відповідача повернути йому суму 47 358 грн. грошових коштів.

Відтак, позивач як замовник скористався власним безумовним правом, передбаченим ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України, щодо розірвання договору № 57 від 28.06.2019 року в односторонньому порядку, а до суду звернувся з позовною вимогою про повернення передоплати як безпідставно набутого майна.

При цьому, суд зазначає, що з припиненням дії договору підряду сума попередньої оплати втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України в сукупності з приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України та задоволити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 47 358 грн. безпідставно збережених коштів.

Аналогічних правових висновків щодо застосування положень ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України та можливість стягнення з відповідача на користь позивача коштів внесеної передоплати після припинення дії договору підряду дійшов Верховний Суд у постановах від 10.05.2018 року у справі № 916/1591/17, від 11.11.2018 року у справі № 910/13332/17, № 910/21154/17 від 15.02.2019 року.

Поряд з цим, у зв`язку з порушенням відповідачем строків повернення суми 47 358 грн. коштів, яку відповідач зберіг без достатньої правової підстави, позивач просить стягнути з відповідача суму 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних.

За положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Здійснивши перевірку нарахування відповідачем інфляційних втрат та трьох процентів річних, судом встановлено, що суми 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних за період з 16.09.2019 року по 23.07.2020 року обраховані вірно та підставно.

При цьому, суд враховує позицію Верховного Суду про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до частини ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (№ 910/10156/17 від 10.04.2018 року, № 918/631/19 від 22.09.2020 року).

Враховуючи вищевказане та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував повернення ним на користь позивача безпідставно збережених коштів у строк, вказаний позивачем у листі від 14.08.2019 року, чи після спливу такого, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних.

Також, позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення сплачених ним коштів у сумі 47 358 грн. нарахована договірна пеня у сумі 4 735 грн. 80 коп. на підставі п. 7 Договору.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як встановлюють положення ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

За ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 343 Господарського кодексу України, яка є спеціальною нормою, що регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник за прострочення платежу сплачує на користь одержувача пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Положення п. 7.3. Договору поставки встановлюють наслідки несвоєчасного виконання підрядником обумовлених договором робіт, а саме, сплату підрядником на користь замовника пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаних робіт за кожен день прострочення такого виконання, а але не більше 10% від загальної суми цього договору.

Таким чином, вищенаведена умова договору встановлює наслідки невиконання договірного зобов`язання, однак, предметом спору у даній справі є застосування наслідків припиненого в односторонньому порядку правочину, а саме, повернення передоплати на суму 47 358 грн. як способу безпідставного користування відповідачем коштами позивача.

Оскільки Договір на виконання будівельних робіт № 57 від 28.06.2019 року розірваний в односторонньому порядку, зобов`язання сторін за ним припинилися, а позивачем не наведено інших підстав для стягнення з відповідача суми 4 735 грн. 80 коп. пені, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 4 735 грн. 80 коп. договірної пені.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевказані обставини в сукупності та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував відсутність обов`язку з повернення позивачеві суми 47 358 грн., хоча мав можливість скористатись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково у сумі 49 521 грн. 08 коп., в тому числі 47 358 грн. безпідставно збережених коштів, 950 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 грн. 26 коп. трьох процентів річних. Решта позовних вимог заявлена безпідставно, задоволенню не підлягає.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 908 грн. 29 коп. на відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Закарпатсько галицьке шляхово будівельне управління, 90000, Закарпатська область, смт. Міжгір`я, вул. Грабовець, будинок 20 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 03450100) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Мілвуд, 77552, Івано Франківська область, смт. Вигода, вул. Заводська, будинок 4 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 37322161) суму 49 521 (Сорок дев`ять тисяч п`ятсот двадцять одна гривня) грн. 08 коп., в тому числі 47 358 (Сорок сім тисяч триста п`ятдесят вісім гривень) грн. безпідставно збережених коштів, 950 (Дев`ятсот п`ятдесят гривень) грн. 82 коп. інфляційних нарахувань та 1 212 (Одна тисяча двісті дванадцять гривень) грн. 26 коп. трьох процентів річних, а також суму 1 908 (Одна тисяча дев`ятсот вісім гривень) грн. 29 коп. на відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 13.05.2021 року.

Суддя Пригара Л.І.