ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
12.05.2021 Справа № 914/382/21
Господарський суд Львівської області у складі: судді Король М.Р.
без виклику представників сторін
у справі
за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ІТМАКС ІНЖИНІРИНГ»
до відповідача: Акціонерного товариства «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО»
про: стягнення 177879,49грн.,
На розгляді Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/382/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ІТМАКС ІНЖИНІРИНГ» до відповідача: Акціонерного товариства «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО» про стягнення 177879,49грн.
Рішенням господарського суду Львівської області від 06.05.2021 року у справі №914/382/21 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства ДТЕК Західенерго (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ІТМАКС ІНЖИНІРИНГ» (Україна, 61054, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ ВАСИЛЯ СТУСА, будинок 21, офіс 32; ) 7 200,17 грн. 3% річних, 7 297,79 грн. інфляційних втрат та 217,47 грн. судового збору, в частині стягнення основного боргу в сумі 143 375,60 грн. вирішено провадження у справі закрити, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За приписами ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки при ухваленні рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2021 року у справі №914/382/21 не було здійснено розподіл витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач, суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл витрат позивача на професійну правничу допомогу шляхом ухвалення додаткового рішення.

Відповідач у своєму відзиві навів свої заперечення щодо витрат позивача на професійну правову допомогу, в яких зазначив, що судові витрати, які зазначені позивачем у додатку до позову є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджуються будь-якими доказами щодо їх розміру та понесення, зокрема через відсутність та ненадання суду договору про надання правової допомоги.

При ухваленні додаткового рішення суд виходить з наступного:

відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої одини того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Частиною 8 ст.129 ГПК України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд також враховує правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №372/1010/16-ц, де зазначено наступне.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Судом встановлено, що в якості доказів понесення витрат на оплату послуг адвоката позивачем надано до суду: рахунок-фактуру №5 від 04.02.2021р. з описом наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордеру №5 від 04.02.2021р. на суму 20 000,00 грн., з якої вбачається підстава-договір про надання правової допомоги №29 від 06.07.2020 року.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Так, обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши в сукупності надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що вони не можуть бути прийняті як належні, оскільки не є беззаперечними у взаємному зв`язку та не дають змогу чітко, об`єктивно та достовірно встановити ті обставини, на підтвердження яких вони надані, а саме: факт сплати позивачем грошових коштів в розмірі 20 000,00 грн. саме за професійну правничу допомогу у даній справі. Так, квитанція до прибуткового касового ордеру №5 від 04.02.2021р. на суму 20 000,00 грн., з якої вбачається підстава-договір про надання правової допомоги №29 від 06.07.2020 року не містить посилання на номер справи, а лише на вказаний договір, в якому сторони могли конкретно погодити юридичний супровід клієнта у спорі щодо стягнення заборгованості із відповідача за договором про закупівлю товару №2429-3Э-БуТЭС від 15.01.2019р. Проте, суду зазначений договір про надання правової допомоги №29 від 06.07.2020 року не був наданий, в матеріалах справи відповідно такий не міститься, докази надсилання його копії відповідачу також відсутні.

Таким чином, у суду відсутня можливість пересвідчитись у тому, що фактично понесені позивачем витрати можна віднести до надання професійної правничої допомоги адвоката саме у справі №914/382/21.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ІТМАКС ІНЖИНІРИНГ» до Акціонерного товариства «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 123, 126, 244 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ІТМАКС ІНЖИНІРИНГ» до Акціонерного товариства «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. відмовити.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Додаткове рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя М.Р. Король