УХВАЛА

м. Київ

13.05.2021Справа № 910/7520/21
За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зембудвест Трейдинг" про забезпечення позову до подання позовної заяви, особи, які можуть отримати статус учасника справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Зембудвест Трейдинг"

Відповідачі: 1) Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс"

2) Фізична особа-підприємець Зарочинцев Сергій Сергійович

Суддя Усатенко І.В.

ОСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зембудвест Трейдинг" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить забезпечити позов шляхом зупинення дії Договору № ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р.

Обгрунтовуючи своє клопотання, заявник посилається на ті обставини, що позивач по справі є власником нежитлової будівлі (літера Б) загальною площею 32,9 м.кв., що розташована за адресою: м. Київ, проспект Генерала Ватутіна, 1а на підставі Договору купівлі-продажу № 24/29-10 від 29.10.2008р., рішення постійно діючого третейського суду при асоціації Правова група «Преміум Лекс» від 06.02.2009р., ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 06.03.2009р., виконавчого листа Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.03.2009р. про що свідчить реєстраційне посвідчення № 029672 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та записано в реєстрову книгу № 179П-190 за реєстровим № 9188-П від 30.03.2009р. Згідно Технічного паспорту на нежитлову будівлю та абрису меж земельної ділянки, ця нежитлова будівля знаходилась в межах території розміщення автостоянки № 7 в м. Києві, Деснянському районі, на проспекті Ватутіна (Північний міст), в межах III територіальної зони паркування м. Києва. Так, до нещодавнього часу, Позивач по справі міг вільно користуватись належним йому на праві власності нерухомим майном, проте Відповідачі по справі, заборонили доступ Позививачу до нього, на тій підставі, що Відповідачем-1 було передано Відповідачу-2, для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, проспект Ватутіна (Північний міст), в межах III територіальної зони паркування м. Києва і відповідно, нерухомість Позивача стала знаходитись на території такого майданчику. Як виявилось, Відповідач-2 має право на експлуатацію, утримання та облаштування майданчику на підставі Договору № ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р., що був укладений між ним та Відповідачем-1 та на підставі якого була погоджена Схема організації дорожнього руху. Таким чином, через підписання вказаного Договору № ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р. Позивачу по справі фактично було обмежено право та можливість користування його нерухомим майном.

Також заявник у своїй заяві вказує, що "предметом позову, що буде поданий, буде визнання Договору № ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р. недійсним на тій підставі, що у Відповідача-1 не було необхідного обсягу прав на передання Відповідач-2 в користування майданчику для паркування разом з Нерухомим майном, що належить Позивачу та зміст такого правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки по ньому було обмежено право особи користуватись його нерухомим майном, поза його волею. При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018. Оскільки в даному випадку заявник має намір звернутись до суду із немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись, а не підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18). Заходи забезпечення позову, які Товариство з обмеженою відповідальністю «Зембудвест Трейдинг» просить вжити у поданій заяві, стосуються зупинення дії Договору № ДНП-2019- 09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р., а отже, правовим наслідком, у разі їх вжиття, є заборона вчинення будь-яких дій та прийняття будь-яких рішень в межах цього договору, крім тих, що спрямовані на усунення порушень. У разі фактичного виконання Сторонами зобов`язань за договором № ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 09.09.2019р. та обмеження й далі права Позивача на користування його нерухомим майном, майбутнє рішення суду не матиме правового сенсу, оскільки порушення прав Позивач буде триваючим. Таким чином не буде можливості відновити правовий стан, який існував до імовірного порушення права позивача. Наведене підтверджує наявність обґрунтованих підстав для вжиття заходів до забезпечення позову.'

Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною першою статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 140 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення та наявності можливості ефективного захисту порушеного права.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Оскільки у даному випадку позивач має на меті звернутись до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись до суду.

Суд враховує позиції Верховного Суду, що в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів усіх учасників; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності учасників правовідносин.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням загальних вимог, передбачених статтями 73, 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову та їх оцінка судами з належним відображенням у судових рішеннях висновків здійсненої оцінки.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Втім, заявником у заяві про вжиття заходів забезпечення позову не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, у разі задоволення позову і не вжиття заходів забезпечення. Заявником вказується, що відповідачем-2 чиняться перешкоди у реалізації позивачем його права власності на нерухоме майно, та що виконанням спірного договору відповідачами буде вчинено триваюче правопорушення щодо позивача як власника нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що передана відповідачу-2 за спірним договором відповідачем-1. Проте, позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження того, що відповідачами вчиняються дії, що перешкоджають йому реалізувати його права як власника нерухомого майна. Крім того, доводи позивача, що виконання спірного договору призведе до триваючого правопорушення його прав власника, яке не можна буде ефективно захистити шляхом звернення до суду з позовом, який заявник має намір подати є лише припущеннями позивача. Заявником не вказано, виконання яких саме умов договору призведе до порушення його прав власника нерухомого майна, що зумовлює необхідність застосувати заходи забезпечення у вигляді зупинення дії договору, оскільки, як зазначає сам заявник, за договором відповідачу-2 було передано земельну ділянку, а не нерухоме майно позивача. Крім того, позивачем не зазначено про обставини перебування земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно у нього на будь-якому правовому титулі (оренда, власність, тощо). Також суд зазначає, що ст. 137 ГПК України не передбачено такого заходу забезпечення позову як зупинення дії договору, крім того, заявником не вказано щодо періоду, на який він просить застосувати заходи забезпечення позову.

З огляду на викладене, заявлені заходи забезпечення позову не відповідають вимогам щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів учасників, доведеності реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів заявника у разі невжиття заявлених заходів, а отже відсутні обґрунтовані підстави для вжиття таких заходів.

Також суд відзначає, що оцінюючи необхідність забезпечення позову для захисту ймовірно порушених інтересів та прав позивача та співмірність наслідків вжиття/невжиття заходів забезпечення, у контексті спірних правовідносин (визнання результатів торгів незаконними та зобов`язання вчинити дії), суд враховує ступінь і вірогідність доведеності позивачем зв`язку змісту порушеного права та інтересу зі способом та наслідками забезпечення позову, оскільки ймовірне задоволення позовних вимог не призведе до автоматичного та безумовного усунення перешкод у реалізації позивачем його права власності на нерухоме майно.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/8225/20. Крім того, Верховним Судом зроблені аналогічні висновки у постановах від 12.12.2019 у справі №910/13985/19, від 19.12.2019 у справі №910/12355/19, від 15.01.2020 у справі №910/14150/19.

Таким чином, врахувавши наведені законодавчі приписи та встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову щодо неможливості поновлення порушених прав та інтересів позивача, наведених у заяві, є лише припущеннями, які, в свою чергу, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, та беручи до уваги приписи статей 74, 76, 77, 78, 136, 137 ГПК України, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Сплачений судовий збір залишається за заявником.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Зембудвест Трейдинг" про забезпечення позову відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції безпосередньо до суду апеляційної інстанції в строк, визначений ст. 256 ГПК України

Суддя І.В.Усатенко