РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.04.2021Справа № 910/960/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Інвест Ресурс »

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи »

2. Приватного акціонерного товариства « Вентиляційні системи »

За участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог

на предмет спору на стороні позивача

1. Публічне акціонерне товариство « Український інноваційний банк »

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Про стягнення 87943645,05 грн.

Суддя Пінчук В.І.

Секретар судового засідання Окуджава Г.Л.

Представники сторін:

Від позивача Бугайов Г.О. - керівник

Від відповідачів Ананійчук О.А. - предст.

Від третьої особи - 1 не з`явився

Від третьої особи - 2 не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Інвест Ресурс » звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до відповідачів - товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » та приватного акціонерного товариства « Вентиляційні системи » про стягнення 87943645,05 грн. заборгованості по кредитному договору № 4976 від 14.08.2013 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2018 р. відкрите провадження у справі № 910/960/18, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 01.03.2018 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.2018 р. підготовче засідання відкладено до 05.04.2018 р.

05.04.2018 р. провадження у справі № 910/960/18 було зупинене до набрання рішенням у справі № 910/21943/17 законної сили, оскільки предметом спору у вказаній справі є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017 р. на підставі якого товариству з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Афінаж » відступлено право вимоги за кредитним договором № 4976 від 14.08.2013 р., який в свою чергу на підставі договорів факторингу від 22.11.2017 р. № 01/11-17 та № 02/11-17 відступив право вимоги за вказаним кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Інвест Ресурс » - позивачу у справі № 910/960/18.

01.12.2020 р. засобами поштового зв`язку до господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про поновлення провадження справі №910/960/18 у зв`язку із тим, що рішення у справі №910/21943/17 вже набрало законної сили, про що свідчить постанова Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 р., яка була додана до заяви про поновлення.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.12.2020 р. провадження у справі було поновлене та призначене підготовче засідання на 28.01.2021 р.

27.01.2021 р. через канцелярію суду від представника відповідачів надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк » та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою суду від 28.01.2021 р. підготовче засідання відкладалось до 18.02.2021 р.

Також вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство « Український інноваційний банк » та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та відкладено розгляд справи на 18.02.2021 р.

За наслідками судового засідання 18.02.2021 р. враховуючи те, що під час розгляду справи були проведені ряд підготовчих засідань, під час яких всі вимоги щодо проведення підготовчого засідання судом були виконані суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.03.2021 р.

Ухвалою від 18.03.2021 р. розгляд справи відкладений до 08.04.2021 р., у зв`язку з нез`явленням у судове засідання представників третіх осіб.

Представник відповідача - 1 у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог позивача заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - 2 у відзиві на позовну заяву також проти позовних вимог позивача заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, суд -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » ( позичальником, відповідачем - 1 ) та публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » ( кредитором, третьою особою - 1 ) був укладений кредитний договір №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, із змінами та доповненнями внесеними на підставі додаткової угоди №1 від 26.03.2014 р., додаткової угоди №2 від 16.06.2014 р., додаткової угоди №3 від 08.10.2014 р., додаткової угоди №4 від 16.12.2014 р., додаткової угоди №5 від 23.06.2015 р., додаткової угоді №6 від 28.09.2015 р., додаткової угоди №7 від 12.10.2015 р.

Додатковою угодою № 7 від 12.10.2015 р. до кредитного договору п. 3.1 кредитного договору викладено в наступній редакції, згідно із яким, відповідно до положень та умов цього договору банк надає позичальнику кредит на умовах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом у розмірі 3137211,64 доларів США або еквівалент в грн., по курсу Національного банку України на дату видачі кредитних коштів, на термін по 10.12.2017 року, з наступним графіком погашення: - до 12.10.2015 погашення в сумі не менше 2000000,00 грн; - до 25.10.2015 погашення в сумі не менше 3000000,00 грн.; щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з травня-грудня 2016 року погашення в сумі, не менше, ніж 100000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - січень 2017 року-травень 2017 року погашення в сумі не менше, ніж 150000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - червень-листопад 2017 року погашення в сумі, не менше 170000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - та до 10.12.2017 повне погашення.

Додатковою угодою № 7 від 12.10.2015 до кредитного договору пунктом 3.5.1. встановлено, що граничним терміном повернення кредиту є 10.12.2017 року.

В підтвердження отримання позичальником кредиту за кредитним договором в сумі 2860000,00 доларів США та 958999,00 грн., позивач посилається на рішення господарського суду Київської області від 12.09.2017 по справі №911/1267/17.

В підтвердження наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором позивач посилається на рішення господарського суду Київської області від 12.09.2017 по справі №911/1267/17.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

14.08.2013 р. між публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » ( кредитором, третьою особою - 1 ) та приватним акціонерним товариством « Вентиляційні системи » ( поручителем, відповідачем - 2 ) був укладений договір поруки № 1, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » в повному обсязі зобов`язань по кредитному договору № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 р. та всіх додаткових угод до нього, що будуть укладені в майбутньому протягом строку його дії між кредитором та товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи »

У подальшому між ПАТ « Український інноваційний банк » та ПрАТ « Вентиляційні Системи » укладалися додаткові угоди до договору поруки № 1 від 14.08.2013, а саме: додаткові угоди №1 від 26.03.2014, №2 від 17.06.2014, №3 від 08.10.2014, №4 від 16.12.2014, №5 від 15.07.2015, №6 від 12.10.2015.

Відповідно до п.1.1. договору поруки №1 від 14.08.2013, у редакції додаткової угоди №6 від 12.10.2015, поручитель поручається перед кредитором за виконання ТОВ « Водостічні системи » в повному обсязі зобов`язань по кредитному договору №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013, додатковій угоді №1 від 26.03.2014, №2 від 16.06.2014, №3 від 08.10.2014, №4 від 16.12.2014, №5 від 23.06.2015, №6 від 28.09.2015, №7 від 12.10.2015 та всіх додаткових угод до нього, що будуть укладені в майбутньому протягом строку його дії між кредитором та позичальником.

Відповідно до кредитного договору позичальнику надається кредит на умовах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом у розмірі 3 137 211,64 доларів США або еквівалент в гривні по курсу Національного банку України на дату видачі кредитних коштів, на термін по 10 грудня 2017 року, зі сплатою процентів в розмірі 26% річних у гривні, 13% річних в доларах США, з 01.03.2016 процентна ставка у доларах США встановлюється на рівні 14% річних, інших платежів та відшкодування збитків кредитора, пов`язаних з невиконанням (несвоєчасним виконанням) позичальником зобов`язань за кредитною угодою. У разі невиконання вимог пунктів 5.3.14, 5.3.18, 5.3.19 кредитної угоди, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 31% річних у гривні, 18 % річних у дол.США, 3 01.03.2016 - 19 % річних у дол.США.

Згідно із пунктом 2.2. договору поруки, у випадку порушення позичальником умов кредитної угоди: непогашення позичальником кредиту, процентів за користування кредитом, пені та інших платежів в сумі та в строки, передбачені кредитною угодою, поручитель зобов`язаний зробити це за позичальника протягом п`яти робочих днів з порушення (невиконання, неповного виконання, неналежного виконання) позичальником відповідних умов кредитної угоди.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань (п.4.1. договору поруки).

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 Цивільного кодексу України).

13.01.2017 між Публічним акціонерним товариством « УКРІНКОМ » (первісним кредитором) та товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » (новим кредитором ) був укладений договір про відступлення права вимоги №13/01/17-1, відповідно до умов якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитним договором №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 року зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до них, договорами забезпечення тощо, що є його невід`ємною частиною, який укладений між Публічним акціонерним товариством « Укрінбанк » та Товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » ( боржником ).

Відповідно до п.1.2. договору відступлення №13/01/17-1 від 13.01.2017 право вимоги за кредитним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором, право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу яких настав на дату укладення договору, процентів, неустойки, штрафів, пені, тощо.

Згідно із п.1.3. договору відступлення №13/01/17-1 від 13.01.2017 сторони погодили суму заборгованості боржника (позивача) за кредитним договором станом на дату укладення договору.

Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитним договором та одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитним договором, які існували та існують на момент укладення цього договору (п.1.4. договору відступлення №13/01/17-1 від 13.01.2017).

Відповідно до п.10.1. договору відступлення №13/1/17-1 від 13.01.2017 останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

13.01.2017 між Публічним акціонерним товариством « Укрінбанк » та Товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » підписано акт прийому-передачі прав та документів згідно договору про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017.

13.01.2017 року між Публічним акціонерним товариством « Укрінком » (первісним кредитором) та товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «АФІНАЖ » (новим кредитором ) був укладений договір про відступлення прав за договором поруки №1 від 14.08.2013, відповідно до умов якого у зв`язку з укладенням між первісним кредитором та новим кредитором договору про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору всі права вимоги за кредитним договором № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 року, разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції, що є його невід`ємною частиною, укладеним між публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » та товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи », первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права первісного кредитора, належних первісному кредитору згідно з договором поруки № 1 від 14.08.2013, укладеним між публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » та приватним акціонерним товариством « Вентиляційні системи » .

Згідно п.1.2 договору про відступлення прав за договором поруки № 1 від 14.08.2013 за цим договором новий кредитор набуває замість первісного кредитора право вимоги до поручителя, у порядку визначеному договором поруки та Цивільним кодексом України, щодо задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов кредитного договору, та за виконання яких боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність перед первісним кредитором.

Відповідно до п.3.1 договору про відступлення прав за договором поруки № 1 від 14.08.2013 право вимоги за цим договором вважається відступленим в повному обсязі з моменту підписання цього договором, скріплення печатками сторін (в разі наявності), а також складання та підписання сторонами акту прийому-передачі прав та документів у відповідності до вимог п. 3.1 договором про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017, а також п. 2.2.3 цього договором.

За змістом пункту 4.1 договору про відступлення прав за договору поруки № 1 від 14.08.2013 новий кредитор не здійснює на користь первісного кредитора будь-яких додаткових платежів за виключенням тих, що визначені в договору про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017.

12.09.2017 рішенням господарського суду Київської області у справі №911/1267/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » до товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » та приватного акціонерного товариства « Вентиляційні системи » про стягнення грошових коштів за кредитним договору № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013, солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » та приватного акціонерного товариства « Вентиляційні системи » стягнуто 37298204,83 грн. заборгованості по кредиту за період до 25.04.2017 р. Зазначене рішення законної сили не набрало, оскільки було оскаржено в апеляційному порядку.

22.11.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » ( клієнтом ) та товариством з обмеженою відповідальністю « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ « ІНВЕСТ РЕСУРС » ( фактором, позивачем ) був укладений договір факторингу №01/11-17 від 22.11.2017 р., відповідно до умов якого фактор зобов`язався передати грошові кошти у сумі 84764989,51 грн. в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступив факторові в повному обсязі право грошової вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » за зобов`язаннями, передбаченими у додатку №1 до цього договору, а саме: за зобов`язаннями, що виникло із кредитного договору №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до них, що є його невід`ємною частино, який укладений між Публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » та товариством з обмеженою відповідальністю « Водостічні системи » у загальному розмірі 1335660,85 грн. та 3595012,90 доларів США, що становить 95771143,65 грн., а також заборгованість по відшкодуванню витрат по сплаті судового збору в сумі 57764,54 грн. за рішенням Господарського суду Київської області від 12.09.2017 у справі №911/1267/17.

22.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » та товариством з обмеженою відповідальністю « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ « ІНВЕСТ РЕСУРС » підписані акт приймання-передачі грошової вимоги за договором факторингу №01/11-17 від 22.11.2017 та акт приймання-передачі документів.

22.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «АФІНАЖ » (клієнтом) та товариством з обмеженою відповідальністю « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ « ІНВЕСТ РЕСУРС » ( фактором, позивачем ) був укладений договір факторингу №02/11-17, відповідно до умов якого фактору відступлене право грошової вимоги до приватного акціонерного товариства « Вентиляційні системи » по відшкодуванню витрат по сплаті судового збору у загальному розмірі 57764,54 грн., що виникло із рішення Господарського суду Київської області від 12.09.2017 у справі №911/1267/17.

22.11.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » ( первісним кредитором ) та товариством з обмеженою відповідальністю « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ « ІНВЕСТ РЕСУРС » (новим кредитором, позивачем ) був укладений договір відступлення прав за договором поруки № 1 від 14.08.2013, у відповідності до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору своє право вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013, укладеним між публічним акціонерним товариством « Український інноваційний банк » та приватним акціонерним товариством « Вентиляційні системи »

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав.

Постановою Правління Національного банку України від 24.12.2015 №934 ПАТ «Укрінбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 № 239 запроваджено тимчасову адміністрацію і призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних.

22.03.2016 на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Правлінням Національного банку України винесено постанову №180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк».

22.03.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк».

13.07.2016 наглядовою радою ПАТ «Укрінбанк» було ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких прийнято рішення про перейменування ПАТ «УКРІНБАНК» на ПАТ «УКРІНКОМ», змінено місцезнаходження товариства, затверджено нову редакцію статуту, змінені види діяльності товариства за КВЕДами (виключено «діяльність комерційних банків», за КВЕД: 64.19) та призначено голову правління і членів правління, про що проведено державну реєстрацію відповідних змін до установчих документів 13.07.2016, реєстраційна дія № 2038947

28.03.2017 ПАТ «УКРІНКОМ» змінено назву на ПАТ «Українська інноваційна компанія», а відповідно до Статуту, ПАТ «Українська інноваційна компанія» продовжує свою діяльність на підставі цього Статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «УКРІНКОМ» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке є набувачем всіх прав і обов`язків ПАТ «УКРІНКОМ» та ПАТ «Український інноваційний банк», про що проведено державну реєстрацію відповідних змін до установчих документів 03.04.2017, номер реєстраційної дії - 0007396.

За змістом статей 80, 83 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 №2121-III, зі змінами та доповненнями, станом на 13.07.2016, цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Статтею 2 Закону №2121-III містить такі визначення, зокрема, банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; державний реєстр банків - реєстр, що ведеться Національним банком України і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.

Цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків (ч. 1 ст. 3 Закону №2121-ІІІ).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 15 Закону №2121-III банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово «банк», а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово «банк» та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані Національним банком України як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.

Частиною 3 ст. 16 Закону №2121-III визначено, що зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 Закону №2121-III керівники банку та особи, які мають істотну участь у банку, зобов`язані протягом усього часу, упродовж якого вони зберігають свій статус або мають істотну участь у банку, відповідати вимогам, встановленим цим Законом.

Державне регулювання діяльності банків здійснюється НБУ, зокрема у формі адміністративного регулювання, до складу якого входить: реєстрація банків і ліцензування їх діяльності; встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків. (п. 1 ч. 1 ст. 66 Закону № 2121-III).

За приписами п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 1 ст. 46 цього Закону правління банку зобов`язане протягом трьох робочих днів інформувати Національний банк України про звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду; зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів; наявність хоча б однієї з підстав для віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних або для відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку; припинення банківської діяльності.

Відповідно до ч. ч. 4, 6-8 ст. 16 Закону №2121-ІІІ банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України. Перелік документів та порядок погодження змін до статуту банку встановлюються Національним банком України. Національний банк України приймає рішення про погодження змін до статуту банку або про відмову в їх погодженні не пізніше місячного строку з дня подання повного пакета документів. Національний банк України в установленому ним порядку вносить відповідний запис до Державного реєстру банків після проведення державної реєстрації змін до установчих документів.

Погодження змін, що вносяться до статутів банків, регулюються, зокрема главою 1 розділу VII Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.09.2011 № 306, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.10.2011 за №1203/19941, діючого станом на 13.07.2016 р. Погодження призначення та визначення відповідності професійної придатності та ділової репутації керівників банку, керівника підрозділу внутрішнього аудиту (у разі їх зміни) регулюється главою 3 розділу VII Положення про ліцензування банків. Зокрема, відповідно до пункту 1.8 глави 1 розділу VII Положення про ліцензування банків банк у разі зміни свого найменування зобов`язаний у новій редакції статуту зробити запис про правонаступництво банку з новим найменуванням щодо передачі йому всього майна, прав і зобов`язань банку з попереднім найменуванням.

Документи, що подаються для державної реєстрації, повинні відповідати переліку вимог, передбаченому п. 10 ч. 1 ст. 15 Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» установчі документи банків, інших юридичних осіб, які згідно із законом підлягають погодженню (реєстрації) відповідно Національним банком України, іншими державними органами, подаються з відміткою про їх погодження відповідним органом.

Законом України « Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 р. № 514-VI, зі змінами та доповненнями, станом на 13.07.2016 р. визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів. Відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону №514-VI особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону №2121-ІІІ банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ».

Згідно приписів ст. 2 Закону №2121-ІІІ реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам.

Законом №2121-III визначено, що банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов`язання (ст. 26).

Дозвіл на реорганізацію надається Національним банком України (ст. 27 Закону №2121-III).

Порядок надання Національним банком України дозволу на реорганізацію банку за рішенням його власників визначено Положенням про особливості реорганізації банку за рішенням його власників, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 27.06.2008 № 189, станом на 13.07.2016 р.

За змістом п. 1.2 Глави 1 Положення банк, що реорганізовується, - банк, який унаслідок реорганізації повністю або частково передає своє майно, кошти, права та обов`язки банку-правонаступнику; банк-правонаступник - банк, який унаслідок реорганізації повністю або частково приймає майно, кошти, права та обов`язки банку, що реорганізовується; виділення банку - створення одного чи кількох банків-правонаступників із передаванням йому (їм) згідно з розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків банку, з якого здійснюється виділення, без припинення такого банку; злиття банків - виникнення нового банку-правонаступника з передаванням йому згідно з передавальними актами всього майна, всіх прав та обов`язків двох або більше банків одночасно з їх припиненням; перетворення банку - зміна його організаційно-правової форми без застосування норм законодавства щодо припинення юридичної особи; поділ банку - припинення банку з передаванням усього його майна, прав та обов`язків більше ніж одному новому банку-правонаступнику згідно з розподільчим балансом; приєднання банків - припинення одного або більше банків з передаванням ним/ними згідно з передавальним актом усього його/їх майна, прав та обов`язків іншому банку-правонаступнику.

Відповідно до п. 2.1 Глави 2 вказаного Положення процедура перетворення банку здійснюється в такій послідовності: а) прийняття загальними зборами учасників банку рішення про: реорганізацію банку без застосування процедури припинення юридичної особи; унесення змін до статуту банку або затвердження статуту в новій редакції; обмін акцій (паїв) в установленому законодавством порядку; б) подання до Національного банку документів для отримання дозволу Національного банку на реорганізацію банку; в) подання до Національного банку документів, що потрібні для погодження статуту/змін до статуту банку-правонаступника згідно з нормативно-правовим актом Національного банку з питань реєстрації та ліцензування банків; г) подання в установленому законодавством порядку документів до державного реєстратора для проведення державної реєстрації статуту/змін до статуту; ґ) подання до Національного банку документів, що потрібні для внесення змін до Державного реєстру банків згідно з нормативно-правовим актом Національного банку з питань реєстрації та ліцензування; д) подання до Національного банку документів для заміни банківської ліцензії, генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та дозволу на право здійснення емісії іпотечних сертифікатів і сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (у разі наявності) банком у зв`язку зі зміною його найменування документів для переоформлення (відкриття) кореспондентського рахунку банку та, в разі потреби, кореспондентських рахунків його філій і внесення змін до договору (договорів) про кореспондентський рахунок у Національному банку відповідно до нормативно-правового акта Національного банку про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті.

За змістом статті 107 ЦК України та статті 59 ГК України, а також норм пункту 5.3 Положення, у разі проведення реорганізації шляхом злиття, приєднання банк складає передавальний акт, а у разі проведення реорганізації шляхом поділу або виділення - розподільчий баланс.

Згідно з приписами пункту 5.4 Положення передавальний акт / розподільчий баланс складається після проведення інвентаризації активів банку, що реорганізовується, та усунення виявлених розбіжностей, що підтверджується відповідним актом, оформленим згідно з вимогами законодавства України, і закінчення строку для пред`явлення кредиторами вимог (задоволення чи відхилення вимог кредиторів). Передавальний акт/розподільчий баланс складається на дату, визначену в плані реорганізації.

До передавального акта/розподільчого балансу додаються розшифрування активів, зобов`язань і капіталу, які передаються банку-правонаступнику, у розрізі рахунків. Передавальний акт/розподільчий баланс підписуються головою та членами комісії для проведення реорганізації. Підписи голови та членів комісії для проведення реорганізації повинні бути нотаріально посвідчені (пункт 5.5 Положення).

Достовірність передавального акта/розподільчого балансу має бути підтверджена аудитором (абзац третій пункту 5.6 Положення).

Пунктом 5.8 Положення передбачено, що після затвердження передавального акта/розподільчого балансу учасниками банку, що реорганізовується, проводяться установчі (загальні) збори банку-правонаступника. Статут банку-правонаступника має містити положення про правонаступництво щодо прав та обов`язків банку, що реорганізовується, які визначені в передавальному акті/розподільчому балансі.

Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом (ч. 7 ст. 104 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 110 ЦК України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 7 ст. 77 Закону №2121-ІІІ банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Національний банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора.

Ліквідація банку з ініціативи власників здійснюється в порядку, передбаченому законодавством про ліквідацію юридичних осіб, у разі якщо Національний банк України після отримання рішення власників про ліквідацію банку не виявив ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного. Власники банку мають право розпочати процедуру ліквідації банку за рішенням загальних зборів лише після надання на це згоди Національним банком України та за умови відкликання банківської ліцензії. Якщо банк, який ліквідується за ініціативою власників, віднесено Національним банком України до категорії проблемних або неплатоспроможних, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вживають щодо нього заходи, передбачені цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». (згідно із ст. 78 Закону №2121-ІІІ).

Отже, реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до Статуту банку відповідно до Закону можливе лише за погодженням Національного банку України.

Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно - правової форми, виключення з його назви слова «банк», виключення з видів його діяльності «діяльності комерційних банків» (КВЕД: 64.19) не є ані перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону про акціонерні товариства), ані виділом в розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону про акціонерні товариства), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83-85 Закону про акціонерні товариства).

В результаті організаційних змін 13.07.2016 ПАТ «Український інноваційний банк» (ПАТ «УКРІНБАНК») перейменоване на ПАТ «УКРІНКОМ», 28.03.2017 ПАТ «УКРІНКОМ» перейменоване на ПАТ «Українська інноваційна компанія», нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону №2121-ІІІ не утворилась.

Власники ПАТ «Український інноваційний банк», приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону №2121-ІІІ.

Також відповідно до банківського законодавства реорганізація банку або його ліквідація за рішенням власників має відбуватись за погодження з НБУ. Відповідного погодження матеріали справи не містять. Разом з тим банківським законодавством, зокрема статтями 16 та 46 Закону №2121-ІІІ, також передбачено інформування та погодження з НБУ змін до статуту банку, а також їх реєстрацію тільки після погодження таких змін НБУ. Однак весь обсяг організаційних змін ПАТ «Український інноваційний банк» від 13.07.2016 та ПАТ «УКРІНКОМ» від 28.03.2017 р. не погоджувався НБУ, попри те, що таке погодження є обов`язковим.

Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Крім того, з урахуванням частини шостої статті 77 Закону №2121-ІІІ, частини третьої статті 53 Закону №4452-VI, пункту 3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про заходи впливу ліквідація банку ані за ініціативою НБУ, ані за ініціативою власників банку не може вважатись завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.

Отже, не залежно від того чи проведена ліквідація банку чи ні, банк зобов`язаний узгоджувати внесення змін до свого статуту з НБУ відповідно до вимог банківського законодавства. Ця вимога чинна незалежно від чинності Постанови НБУ про неплатоспроможність банку, Рішення Фонду про тимчасову адміністрацію, Постанови НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку, Рішення Фонду про ліквідацію банку.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження переходу до ПАТ « Укрінком » або ПАТ « Українська інноваційна компанія » прав та обов`язків саме банківської установи - ПАТ « Український інноваційний банк », згідно із законодавчо встановленою процедурою

Правочину між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «УКРІНКОМ» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «УКРІНКОМ» та на ПАТ «Українська інноваційна компанія» не доведено.

Доказів виключення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» з держаного реєстру банків, який ведеться Національним банком України, матеріали справи не містять, що спростовує твердження позивача про заміну кредитора за кредитним договором та договором поруки.

Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ « Український інноваційний банк » до ПАТ « Українська інноваційна компанія », не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова « банк » та виключення з видів своє діяльності « банківської діяльності » без дотримання вимог банківського законодавства.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис, що ПАТ « Українська інноваційна компанія » є правонаступником ПАТ « Український інноваційний банк », відсутній.

Суд враховує, що питання правонаступництва ПАТ « Українська інноваційна компанія » прав та обов`язків ПАТ « Український інноваційний банк » було предметом дослідження об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 910/8117/17 та Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16, відповідно до висновків яких переходу прав та обов`язків від банківської установи ПАТ « Український інноваційний банк » до юридичної особи, яка не має статусу банку ПАТ « Українська інноваційна компанія » не відбулося.

Крім того, питання щодо обставин, правонаступництва банківської установи ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» було предметом дослідження Верховним Судом у Постановах від 18.03.2021 у справі №910/7962/19, від 10.02.2021 у справі №910/21943/17, від 09.04.2020 у справі №910/10651/16, від 11.03.2020 у справі №905/1342/17, від 10.03.2020 у справі №913/549/17,від 14.02.2018 у справі №910/7828/17, відповідно до висновків яких, переходу прав та обов`язків від банківської установи ПАТ «Український інноваційний банк» до юридичної особи, яка не має статусу банку ПАТ « Українська інноваційна компанія » не відбулося.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2016 у справі №826/1162/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016, визнано незаконною та скасовано постанову правління Національного банку України від 24.12.2015 № 934 « Про віднесення публічного акціонерного товариства « Український інноваційний банк » до категорії несплатоспроможних, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 № 239 « Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ « Укрінбанк » та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку ».

Постановою Верховного Суду України від 24.10.2017 у справі №826/1162/16 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про визнання протиправними постанови правління Національного банку України від 24.12.2015 № 934 і рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 № 239 відмовлено.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2016 у справі №826/5325/16, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.11.2016, зокрема, було визнано протиправною та скасовано постанову правління Національного банку України від 22.03.2016 № 180 « Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ « Український інноваційний банк » та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.03.2016 № 385 « Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства « Український інноваційний банк » та делегування повноважень ліквідатора банку ». Ухвалою Верховного Суду України від 23.04.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Національного банку України у справі № 826/5325/16 на судові рішення у цій справі. На момент розгляду даної справи остаточне рішення у справі № 826/5325/16 не ухвалене.

09.08.2019 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовлено у задоволенні касаційних скарг у справі № 826/14033/17, в межах якої постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017, залишеною без змін ухвалою Київського адміністративного суду від 20.02.2018, визнано протиправними і скасовано постанову правління Національного банку України від 24.12.2015 № 934 « Про віднесення публічного акціонерного товариства « Укрінбанк » до категорії неплатоспроможних » і рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 № 239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ « Укрінбанк » та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку ».

23.05.2020 набрав чинності Закон України від 13.05.2020 №590-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», про що зазначає апелянт в апеляційній скарзі, який не врахований судом першої інстанції. Згідно підпунктів 1, 2 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: здійснити (продовжити) процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, ліквідацію банків відповідно до Закону України «Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб», підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом; здійснювати ліквідацію банку, процедура ліквідації якого була розпочата або продовжена до дня набрання чинності цим Законом, з дотриманням вимог цього Закону щодо здійснення ліквідаційної процедури системно важливого банку.

Згідно ч. 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» названого Закону банкам/юридичним особам, у яких Національним банком України відкликано банківські ліцензії, але відомості про які наявні в Державному реєстрі банків, підстави (індивідуальні акти) для запровадження тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом, забезпечити передачу уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей, бухгалтерської та іншої документації банку протягом строку, встановленого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в оголошенні, опублікованому на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Таким чином, вказаним Законом №590-ХІ визначено, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку, ліквідація банку відповідно до Закону України «Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб», підстави для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом, продовжується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI, зі змінами та доповненнями, на момент спірних правовідносин встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають, зокрема у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків між Фондом, банками та НБУ, відповідні повноваження Фонду регулюються Законом про гарантування вкладів, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (ст. 1).

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом про гарантування вкладів (ч.1 ст. 3 Закону №4452-VI).

Регулятивні повноваження Фонду, визначені Законом про гарантування вкладів, поширюються на всі банки в Україні. Банки зобов`язані дотримуватися нормативно-правових актів Фонду та виконувати вимоги, встановлені Фондом у межах його повноважень (ч. 2 ст. 30 Закону №4452-VI).

Відповідно до п.п. 2, 8, 12, 16 ч. 1 ст. 2 Закону №4452-VI виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 Закону про гарантування вкладів; неплатоспроможний банк - банк, щодо якого НБУ прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність»; проблемний банк - банк, щодо якого НБУ прийняв рішення про віднесення до категорії проблемних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність» і нормативно-правовими актами НБУ; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (ч. 1 ст. 34 Закону №4452-VI). З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (ч. 1 ст. 36 Закону №4452-VI). Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (ч. 5 ст. 34 Закону №4452-VI).

За приписами ст. 76 Закону №2121-ІІІ, зі змінами та доповненнями на момент спірних правовідносин, НБУ не здійснює банківський нагляд за банком, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, здійснюється ліквідація.

Частина 5 ст. 76 Закон №2121-III передбачає, що НБУ поновлює банківський нагляд за банком у день отримання рішення Фонду про припинення повноважень куратора Фонду у зв`язку з приведенням діяльності банку у відповідність із вимогами банківського законодавства України щодо дотримання нормативів капіталу та ліквідності.

Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку (ч. 4 ст. 44 Закону №4452-VI). З дня початку процедури ліквідації банку, зокрема припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку (п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону про №4452-VI). Повноваження Фонду під час здійснення ліквідації банку врегульовані статтею 48 Закону №4452-VI.

Припинення банком банківської діяльності можливе виключно у порядку, передбаченому Законом про банки та Законом №4452-VI шляхом: ліквідації банку за рішенням власників після надання на це згоди НБУ, за відсутності ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного, або виведення неплатоспроможного банку з ринку під контролем Фонду у разі віднесення НБУ такого банку до категорії проблемних або неплатоспроможних. Після запровадження Фондом у банку тимчасової адміністрації, повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом відповідно до положень п. 17 ч. 1 ст. 2, ст.ст. 34, 37, 44, 48 Закону №4452-VI.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі №925/698/16 у п.п. 255-259 виклала висновок щодо застосування норм права, а саме: будь-які зміни до статуту банку, у тому числі щодо зміни його найменування, незалежно від перебування банку під наглядом НБУ чи в управлінні Фонду, можливі виключно після їх погодження НБУ; припинення банком банківської діяльності можливе виключно у порядку, передбаченому Законом про банки та Законом про гарантування вкладів шляхом: ліквідації банку за рішенням власників після надання на це згоди НБУ, за відсутності ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного, або виведення неплатоспроможного банку з ринку під контролем Фонду у разі віднесення НБУ такого банку до категорії проблемних або неплатоспроможних. Скасування судом або визнання неправомірним (незаконним) рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації чи початок процедури ліквідації банку не означає автоматичного припинення управління банком Фондом. Управління банком Фондом у такому разі припиняється лише після прийняття НБУ рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, відновлення банківської ліцензії і повернення банку під нагляд НБУ. Після запровадження Фондом у банку тимчасової адміністрації, повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом відповідно до положень п. 17 частини першої статті 2, статей 34, 37, 44, 48 Закону про гарантування вкладів.

Враховуючи те, що ПАТ « Український інноваційний банк » не було припинено чи змінено у встановленому законодавством України порядку на ПАТ « Укрінком » чи ПАТ « Українська інноваційна компанія », а відтак ні ПАТ « Укрінком », ні ПАТ « Українська інноваційна компанія » не набули прав банківської установи ПАТ « Український інноваційний банк », у зв`язку з чим відсутні правові підстави набуття ПАТ « Укрінком » яке в подальшому перейменованого на ПАТ « Українська інноваційна компанія » права вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю « Водостічні Системи » за кредитним договором №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 р. та до поручителя ПрАТ « Вентиляційні Системи » за договором поруки №1 від 14.08.2013 р.

Частина перша статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частини 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частинами 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Таким чином, договір про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017 та договір від 13.01.2017 про відступлення прав за договором поруки №1 від 14.08.2013, які укладені між ПАТ « Укрінком » та ТОВ « Фінансова компанія « Афінаж », та договір факторингу №01/11-17 від 22.11.2017, договір факторингу №02/11-17 від 22.11.2017 та договір від 22.11.2017 про відступлення прав за договором поруки № 1 від 14.08.2013, які укладені між ТОВ « Фінансова Компанія « Афінаж » та ТОВ « Фінансова компанія « Інвест Ресурс » не відповідають ч. 1 ст. 203 ЦК України та є нікчемними в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 36 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ».

Враховуючи вищевикладене, позивач не набув право вимоги до відповідачів за нікчемними правочинами, а тому його позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.553 ЦК (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Пунктом 4.5. договору поруки передбачено, що договір припиняється у випадках передбачених чинним законодавством України У статті 559 ЦК України визначено підстави припинення договору поруки.

Відповідно до ч. 4. ст.559 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки щодо їх дії до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

У пункті 4.1 договору поруки сторони погодили дію договору поруки до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань.

При цьому сама лише умова договору поруки про дію договору поруки до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (наприклад, після закінчення певного строку, починаючи від дати виконання зобов`язання за кредитним договором).

Суд вважає, що умова пункту 4.1 Договору поруки про те, що він діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки не відповідає частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Суд вважає, що виходячи з положень частини 4 статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимога до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15, у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/2774/17.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, порука за зобов`язанням припиняється зі спливом шестимісячного строку виконання зобов`язання. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання основного зобов`язання є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідним основним зобов`язання (аналогічна правова позиція викладена зокрема, у пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц).

Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 у справі №6-2662цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №1519/2-3165/11).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідності до положень ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатковою угодою № 7 від 12.10.2015 до кредитного договору п.3.1 кредитного договору викладено в наступній редакції, згідно із яким, відповідно до положень та умов цього договору банк надає позичальнику кредит на умовах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом у розмірі 3137211,64 доларів США або еквівалент в грн, по курсу Національного банку України на дату видачі кредитних коштів, на термін по 10.12.2017 року, з наступним графіком погашення: - до 12.10.2015 погашення в сумі не менше 2000000,00 грн; - до 25.10.2015 погашення в сумі не менше 3000000,00 грн.; щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з травень-грудень 2016 року погашення в сумі, не менше, ніж 100000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - січень 2017 року-травень 2017 року погашення в сумі не менше, ніж 150000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - червень-листопад 2017 року погашення в сумі, не менше 170000,00 доларів США еквівалент по курсу НБУ на дату погашення; - та до 10.12.2017 повне погашення.

Додатковою угодою № 7 від 12.10.2015 до кредитного договору пунктом 3.5.1. встановлено, що граничним терміном повернення кредиту є 10 грудня 2017 року.

Договір, відповідно до ст.629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене, повне погашення заборгованості за Кредитним договором повинно було бути здійснене у строк до 10.12.2017, а тому в силу приписів ч.4 ст.559 ЦК України останнім днем пред`явлення кредитором до ПрАТ "Вентиляційні Системи" як поручителя позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором є 10.06.2018.

Проте, матеріали справи не містять та учасниками судового розгляду не надано доказів звернення ПАТ "Український інноваційний банк" із відповідними вимогами до ПрАТ "Вентиляційні Системи" як поручителя в межах шестимісячного строку сплати останнього платежу, тобто у строк до 10.06.2018.

З огляду на встановлені вище судом обставини, нікчемності договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017 та договору від 13.01.2017 про відступлення прав за договором поруки №1 від 14.08.2013, які укладені між ПАТ « Укрінком » та ТОВ « Фінансова компанія «Афінаж », та договору факторингу №01/11-17 від 22.11.2017, договору факторингу №02/11-17 від 22.11.2017, та договору від 22.11.2017 про відступлення прав за договором поруки № 1 від 14.08.2013, які укладені між ТОВ « Фінансова Компанія « Афінаж » та ТОВ « Фінансова компанія « Інвест Ресурс », що в силу положень ч.1 ст.216 та ст.236 ЦК України не створило будь-яких прав для позивача у вигляді набуття ним права вимоги до ТОВ « Водостічні системи » за кредитним договором №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 та до поручителя ПрАТ « Вентиляційні Системи » за договором поруки №1 від 14.08.2013, а тому пред`явлення товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « АФІНАЖ » та товариством з обмеженою відповідальністю « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ « ІНВЕСТ РЕСУРС » позову до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 та за договором поруки №1 від 14.08.2013 в справі №911/1267/17 та в даній справі №910/960/18 не може розцінюватися як подання позову належними кредиторами до поручителя у межах шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладене, встановивши, що належний кредитор, яким був та залишається ПАТ «Український інноваційний банк » не звертався з відповідним позовом до поручителя ПрАТ « Вентиляційні системи » у межах шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, суд дійшов висновку про те, що порука за договором поруки №1 від 14.08.2013 є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача до ПрАТ « Вентиляційні Системи », у зв`язку із припинення поруки.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно вимоги ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

дата підписання повного тексту рішення 13.05.2021 р.

Суддя Пінчук В.І.